РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року
м. Рівне

Справа № 572/1294/21
Провадження № 22-ц/4815/578/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 , 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Шкардун М.В. на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2021 року, ухвалене в складі судді Ведяніної Т.О., у справі № 572/1294/21,

в с т а н о в и в :
У травні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2  про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 
Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . В будинку зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_3 , шлюб з якою розірвано рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2021 року. З 2018 року відповідач не проживає у вищевказаному житловому будинку без поважних причин. На день звернення до суду місце проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2 .
Враховуючи наведене, просив суд задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2021 року позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задоволено.
Визнано  ОСОБА_2  такою, що втратила право користування житловим приміщенням – будинком АДРЕСА_1 , належним на праві власності  ОСОБА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі.
Зазначає, що у 2018 році покинула спірну оселю у вимушеному порядку в зв`язку з систематичним вчиненням щодо неї актів домашнього насилля з боку свого чоловіка. Вказує, що судом першої інстанцій не враховано правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 відповідно до якої, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Покликається, що спірний будинок, щодо якого позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будувався ними як подружжям.
Відзив на апеляційну скаргу не поданий.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає .
Установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2021 року. Від шлюбу мають троє дітей, які проживають із батьком.
ОСОБА_1  на праві приватної власності належить житловий будинок розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 29 вересня 2016 року.
У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності.
Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).
Убачається, що відповідач ОСОБА_2 , зареєстрована, але не проживає в спірному будинку, більше трьох років, що стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_1 від 24 липня 2018 року № 02/25-70 та довідкою виданою Ремчицьким старостинським округом № 6 виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської області від 20 квітня 2021 року за №13/06-1054 . Дана обставина відповідачем не заперечується.
Окрім того, суд звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні докази того, що спірний будинок є єдиним житлом відповідача.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Враховуючи те, що відповідач в будинку не проживає тривалий час, а реєстрація відповідача створює позивачу та членам його сім`ї перешкоди у користуванні житлом суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що визнання особи такою що втратила право користвання жилим приміщенням не буде порушено справедливого балансу між інтересами осіб - учасників справи, оскільки відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач покинула спірну оселю у вимушеному порядку не заслуговують на увагу, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджені. Доказів звернення до правоохоронних органів щодо вчинення до ОСОБА_2 актів домашнього насилля з боку чоловіка, скаржником не надано.
Доводи апеляційної скарги про те що, судом першої інстанцій не враховано правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 є безпідставними, оскільки висновки, викладені у рішенні місцевого суду не суперечать зазначеним висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду.
Доводи скаржника про те, що будівництво спірного будинку здійснювалося сторонами як подружжям є неприйнятними, оскільки не є предметом вказаного спору.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на відповідача.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Шкардун М.В. залишити без задоволення.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2021 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 23 червня 2022року.

Головуючий :                                                         Гордійчук С.О.

Судді :                                                                        Боймиструк С.В.

                                                                               Шимків С.С.