ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1034/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/3046/21 Категорія: 305010300 	Биченко  І. Я. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       11 серпня 2022 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Новікова О.М., Вініченка Б.Б.
       
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Черкаській області;
           особа, яка подає апеляційну скаргу – Головне управління національної поліції в Черкаській області;

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02.06.2022 року, постановлене під головуванням судді Биченка І.Я., у залі № 3 Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, 02.06.2022 року, повний текст складено 13 червня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу, що здійснює досудове розслідування, -
в с т а н о в и в :

 
       20.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу, що здійснює досудове розслідування.
       Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що йому, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить автомобіль «ЗИЛ 131 В» д. н. з. НОМЕР_1 .
       31 березня 2017 року під час огляду місця події на автодорозі сполученням «Кам`янка-Катеринівка», що в адміністративних межах Кам`янського району Черкаської області, вказаний транспортний засіб було вилучено та доставлено для зберігання на територію ДП «Кам`янське лісове господарство».
       01 квітня 2017 року слідчим СВ Кам`янського відділення поліції Смілянського відділу поліції ГУНП в Черкаській області Доненком О.С. винесено постанову у кримінальному провадженні № 12017250170000235 про визнання і приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів. Згідно вказаної постанови, належний ОСОБА_1 автомобіль «ЗИЛ 131 В» переданий під схоронну розписку для тимчасового зберігання на території ДП «Кам`янське лісове господарство».
       04 квітня 2017 року ухвалою слідчого судді Кам`янського районного суду Черкаської області на автомобіль «ЗИЛ 131 В», д.н.з. НОМЕР_1 , накладено арешт.
24 листопада 2020 року ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області кримінальне провадження № 12017250170000235 від 01.04.2017 року закрито, знято арешт із вказаного автомобіля та прийнято рішення про його повернення власнику.
       15 грудня 2020 року ОСОБА_1 прибув на територію ДП «Кам`янське лісове господарство» для отримання автомобіля, але виявив, що останній знаходиться у пошкодженому та розкомплектованому стані, який унеможливлював його експлуатацію. В той же день про виявлену крадіжку деталей із автомобіля «ЗИЛ 131 В» ОСОБА_1 повідомив поліцію.
15 грудня 2020 року працівниками поліції було проведено огляд вказаного автомобіля та зафіксовано факт його пошкодження і викрадення деталей.
16 грудня 2020 року за даним фактом Кам`янським відділенням поліції Смілянського відділу поліції ГУНП в Черкаській області розпочато кримінальне провадження № 12020255170000118 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.185 КК України.
       Висновком експерта № 5 від 25 лютого 2021 року за результатами проведеної судової автотоварознавчої експертизи встановлено, що на момент огляду автомобіля «ЗИЛ 131 В», д. н. з. НОМЕР_1 , що відбувся 15 грудня 2020 року, встановлено його часткову роз комплектацію. Технічна експлуатація частково розкомплектованого автомобіля «ЗИЛ 131 В» неможлива. Вартість матеріального збитку (шкоди), завданого власнику автомобіля, внаслідок викрадення (пошкодження) складових частин становить 152468 грн.
       За доводами позивача ОСОБА_1 прийняття органом досудового розслідування рішення про зберігання належного ОСОБА_1 автомобіля «ЗИЛ 131В», д.н.з. НОМЕР_1 , на території державного підприємства «Кам`янське лісове господарство» та не забезпечення належних умов його зберігання відбулося з порушенням приписів КПК України та Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого Постановою КМУ від 19 листопада 2012 року № 1104.
       Тому позивач звернувся до суду з позовом та просить про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь матеріальної шкоди в розмірі 152468 грн.
       Крім того, внаслідок незаконних рішень та дій органу досудового розслідування, що призвели до пошкодження та викрадення деталей із автомобіля, позивач ОСОБА_1 зазнав моральної шкоди, яку оцінив в розмірі 30000 грн., та просить стягнути з відповідача.
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в розмірі 152468 грн. на відшкодування матеріальної шкоди 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 4451 грн. 96 коп. витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони. У решті позову відмовлено.
        Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції в Черкаській області оскаржує рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що судом при розгляді справи порушено норми матеріального та процесуального права, а тому ухвалене судом рішення підлягає скасуванню.
        Апеляційна скарга мотивована тим, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу; наявність шкоди; причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
       Скаржник вважає, що під час розгляду справи та ухваленні рішення, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що слідчий, під час здійснення досудового розслідування не виконав вимоги Порядку зберігання речових доказів під час кримінального провадження.
       Факт заподіяння шкоди доводить позивач. Так, позивач повинен в підтвердження своїх доводів про заподіяння моральної шкоди, надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими людьми, тощо.
       У рішенні суду першої інстанції також не вказано, а відповідно і не досліджено питання, якими конкретно діями відповідача позивачу ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, так як сам факт втрати позивачем свого майна не є фактом спричинення моральних страждань.
       Скаржник вважає, що позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, не надав до суду жодного судового рішення про визнання протиправними дій, як Головного управління Національної поліції в Черкаській області так і слідчих.
       В апеляційній скарзі представник ГУНП в Черкаській області А. Коваленко просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02.06.2022 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. Скасувати додаткове рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27.06.2022 року та прийняти нове, яким відмовити у його задоволенні.
11 серпня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Кривельова В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві представник позивача зазначає, що рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02.06.2022 року ухвалене згідно вимог матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Черкаській області не підлягає до задоволення.
       Представник позивача в обґрунтування відзиву посилається, що є не обґрунтованими положення апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не досліджено питання, якими конкретно діями відповідача позивачу спричинено моральну шкоду, так як сам факт втрати позивачем свого майна не є фактом спричинення моральних страждань.
       Так, пунктами 2-3 частини 2 статті 23 ЦК України чітко визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Дані обставини були предметом судового розгляду і знайшли свою оцінку в судовому рішенні суду першої інстанції, яким також були враховані і положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди).
       Представник позивача зазначає, що в даному випадку шкода, спричинена незаконними рішеннями, діями чи бездіяльність державних органів, їх посадових осіб, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів та посадових осіб, у зв`язку з чим при вирішенні даної справи не підлягає встановленню та доведенню наявність вини заподіювача шкоди.
       Посилання відповідача щодо недоведеності завдання і розміру моральної шкоди не ґрунтуються і на вимогах судової практики.
       Оскільки, судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи працівника поліції, це поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс душевні страждання, був вимушений певний час доводити свою правоту у суді, що безперечно змінило його ритм життя та свідчить про наявність моральної шкоди, що є підставою для її відшкодування державою.
       У відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Кривельов В.В. просить апеляційну скаргу відповідача – Головного управління Національної поліції в Черкаській області на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02.06.2022 року залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
       Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
       Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
       Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження  без участі  сторін.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Статтею 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.
       Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу, що здійснює досудове розслідування та стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, прийшовши до висновку, що вимога позивача про стягнення майнової шкоди завданої незаконними рішенням та діями органу досудового розслідування є доведеною та підтверджується висновком експерта № 5 від 25 лютого 2021 року судової автотоварознавчої експертизи, яка є належним доказом у справі.
Стягуючи з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., суд першої інстанції виходив з тяжкості та глибини душевних страждань позивача, який змушений був прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, витрачаючи час та додаткові кошти на звернення до адвокатів і суду, щоб довести порушення своїх прав, виходячи з міркувань розумності, співрозмірності та справедливості.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки «ЗИЛ 131 В», д. н. з. НОМЕР_1 .
       31 березня 2017 року під час огляду місця події на автодорозі сполученням «Кам`янка-Катеринівка», що в адміністративних межах Кам`янського району Черкаської області, був оглянутий автомобіль «ЗИЛ 131 В», д. н. з. НОМЕР_1 .
       Після проведення огляду автомобіль було вилучено та доставлено для зберігання на територію ДП «Кам`янське лісове господарство».
       В цей же день вказаний автомобіль був переданий на зберігання ОСОБА_3 для зберігання на території ДП «Кам?янське лісове господарство» до вирішення питання по суті.
       Постановою слідчого СВ Кам`янського відділення поліції Смілянського відділу поліції ГУНП в Черкаській області Доненка О.С. від 01 квітня 2017 року автомобіль «ЗИЛ 131 В», д. н. з. НОМЕР_1 , визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження № 12017250170000235.
Згідно вказаної постанови автомобіль «ЗИЛ 131 В», д.н.з. НОМЕР_1 , переданий під схоронену розписку для тимчасового зберігання на території ДП «Кам`янське лісове господарство» ОСОБА_3 .
Ухвалою слідчого судді Кам`янського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2017 року на автомобіль «ЗИЛ 131 В», д.н.з. НОМЕР_1 , накладено арешт із забороною вчинення дій, направлених на його передачу та відчуження.
Цього ж дня, згідно схороненої розписки ОСОБА_3 отримав від слідчого Доненка О.С. на зберігання в опечатаному вигляді автомобіль «ЗИЛ 131 В», д. н. з. НОМЕР_1 , з дев`ятьма колодами дубу звичайного та зобов`язався зберігати вказані речі в належному стані на території АТЦ до вирішення питання по суті.  
       Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 листопада 2020 року кримінальне провадження № 12017250170000235 від 01.04.2017 року закрито, знято арешт із автомобіля «ЗИЛ 131 В», д. н. з. НОМЕР_1 , платформи М0944753 та 9 колод дерева дуба звичайного. Ухвала суду набрала законної сили 02 грудня 2020 року.
       15 грудня 2020 року працівниками поліції було проведено огляд автомобіля «ЗИЛ 131 В», д. н. з. НОМЕР_1 , та зафіксовано факт його пошкодження і відсутність деталей.
16 грудня 2020 року за фактом виявлення відсутності деталей з автомобіля «ЗИЛ 131 В», д. н. з. НОМЕР_1 , що знаходився на території ДП «Кам`янське лісове господарство», та який знаходився на відповідальному зберіганні на вказаній території, сектором дізнання ВП № 2 ЧРУП ГУНП в Черкаській області внесено відомості до ЄРДР за № 12020255170000118 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.185 КК України.
       Згідно даних висновку експерта № 5 від 25 лютого 2021 року судової автотоварознавчої експертизи на момент огляду автомобіля «ЗИЛ 131 В», д. н. з. НОМЕР_1 , що відбувся 15 грудня 2020 року, встановлено його часткову розкомплектацію. 
       Технічна експлуатація частково розкомплектованого автомобіля «ЗИЛ 131 В» неможлива. Вартість матеріального збитку (шкоди), завданого власнику автомобіля, внаслідок викрадення (пошкодження) складових частин становить 152468 грн.
       Учасниками справи не було заявлено про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, що відповідно до ч.7 ст.106 ЦПК України не перешкоджає суду не прийняти такий висновок до розгляду. Також учасниками справи не було подано заяв та заперечень щодо правильності зазначеного висновку експерта.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
В силу приписів статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
       Згідно із частиною 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
        Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
       Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.
Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
       Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв?язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає, що дії (бездіяльність) Головного управління Національної поліції в Черкаській області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування.
Відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
       Статтею 2 вказаного Закону визначено, що завданням поліції є, зокрема, надання поліцейських послуг у сферах охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави.
       Згідно з приписами статті 3 Закону України "Про Національну поліцію", у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
       Відповідно до статті 6 Закону України "Про Національну поліцію" поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, згідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
       Приписами статті 7 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції. Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування.
       Статтею 8 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.
       Відповідно до частини 17 статті 3 КПК України слідчий - службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.
       Засади кримінального провадження, передбачені Главою 2 КПК України, встановлюють, зокрема, верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, недоторканність права власності.
       За змістом статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.
       Згідно зі статтею 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України згідно ч. 4 статті 168 КПК України.
       Відповідно до частини 2 статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 затверджено Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов?язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності під час кримінального провадження (далі - Порядок).
       Згідно до пункту 27 Порядку № 1104 схоронність тимчасово вилученого майна до повернення майна власнику у зв?язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно, забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку.
Речові докази, за винятком документів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, повинні бути належним чином упаковані та опечатані. Спосіб упаковки повинен забезпечувати неможливість підміни або зміни вмісту без порушення її цілісності та схоронність вилучених (отриманих) речових доказів від пошкодження, псування, погіршення або втрати властивостей, завдяки яким вони мають доказове значення (пункт 3 Порядку № 1104).
Відповідно до пункту 4 Порядку № 1104 речові докази, крім тих, що повернуті власнику або передані йому на відповідальне зберігання, реалізовані, знищені, технологічно перероблені, зберігаються до передачі їх суду в органі, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, або інших місцях зберігання, визначених у цьому Порядку. Якщо через громіздкість чи з інших причин речові докази не можуть бути передані суду, вони зберігаються в органі, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, або інших місцях зберігання, визначених у цьому Порядку, до набрання законної сили судовим рішенням, яким закінчується кримінальне провадження або вирішується спір про їх належність у порядку цивільного судочинства.
       За змістом пунктів 5 і 6 Порядку № 1104 умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування.
       У разі закриття слідчим, прокурором кримінального провадження питання про речові докази вирішується у відповідній постанові слідчого, прокурора.
       Речові докази, в тому числі, документи, які за своїми властивостями (габаритами, кількістю, вагою, об`ємом) не можуть зберігатися разом з матеріалами кримінального провадження, зберігаються у спеціальних приміщеннях органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, що обладнані сейфами (металевими шафами), стелажами, оббитими металом дверима, ґратами на вікнах, охоронною та протипожежною сигналізацією (далі - обладнані приміщення), крім матеріальних носіїв секретної інформації, які передаються в установленому законом порядку на зберігання до режимно-секретного відділу органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ. У разі відсутності обладнаного приміщення виділяються спеціальні сейфи (металеві шафи) достатнього розміру (пункт 7 Порядку № 1104).
       Пунктом 8 Порядку № 1104 встановлено, що відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, є слідчий, який здійснює таке провадження. Відповідальною за зберігання речових доказів в обладнаному приміщенні чи спеціальному сейфі є посадова особа органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, що призначається наказом керівника такого органу або слідчого підрозділу відповідно до повноважень (далі - відповідальна особа). Згідно із зазначеним наказом з числа посадових осіб органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, призначається також особа, яка заміщує відповідальну особу в разі її відпустки, відрядження чи тривалої відсутності з інших причин, та особа, в якої на відповідальному зберіганні знаходиться дублікат ключів від обладнаного приміщення чи спеціального сейфа.
Згідно з пунктом 12 Порядку № 1104 передача на зберігання речових доказів, які за своїми властивостями повинні зберігатися в обладнаному приміщенні чи спеціальному сейфі, здійснюється відразу після їх взяття на облік у книзі обліку.
Відповідно до частини 1 статті 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.
       Отже, з аналізу вище вказаних вимог чинного законодавства, слід дійти висновку про обов?язок органу, який вилучив майно, належно його зберігати та негайно повернути прямо передбачений чинним законодавством.
З урахуванням зазначених приписів та встановлених у справі обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими особами відповідає держава, яка набуває та здійснює свої права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законодавством.
       Таким чином, Головне управління Національної поліції в Черкаській області є особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану неповерненням вилученого в якості речового доказу майна.
       За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У частинах 1, 2 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та, зокрема, Перший протокол до неї.
       За змістом статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
       Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити у дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном, відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
       При цьому, згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
       У статті 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
       Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є одними з основних засад судочинства, закріпленими у статті 124 Конституції України, статтях 2, 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України.
       Принцип диспозитивності передбачає, зокрема, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених вимог і на підставі доказів, а збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України відповідно ст. 13 ЦПК України.
       Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України .
       При цьому, належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
       Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
       Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
       Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.
       Як вбачається з матеріалів справи під час розгляду справи в суді першої інстанції, судом було встановлено, що згідно ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області , винесеної у справі № 696/638/17, кримінальне провадження № 12017250170000235 від 01 квітня 2017 року закрито, знято арешт із автомобіля та прийнято рішення про його повернення.
       Однак, після прибуття ОСОБА_1 до місця зберігання, було виявлено автомобіль у пошкодженому та розкомплектованому стані, який унеможливлював його експлуатацію, що підтверджується висновком експерта № 5 від 25.02.2021 року.
       Таким чином, при перевірці матеріалів справи судами достовірно встановлено, що ОСОБА_1 автомобіль не був повернутий у належному стані, у якому він був вилучений та доставлений для зберігання.
       Разом з тим, понад п`ять років розслідування не дали результатів, оскільки винні особи не встановлені, та не притягнуті до відповідальності, а позивач ОСОБА_1 не отримав автомобіль в тому стані, в якому його вилучали співробітники поліції, який згідно ухвали суду має бути повернутий власнику.
       Так, відповідальні особи зобов`язані були належним чином зберігати, але неналежно виконували свої обов`язки, що призвело до пошкодження та розкомплектування автомобіля, який підлягає поверненню ОСОБА_1 .
        Згідно до вказаного Порядку, речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації про що складається протокол. Відповідальною за зберігання речових доказів, приєднаних до справи, є особа, яка проводить дізнання, слідчий.
        У пункті 20 Порядку № 1104 передбачено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструюваних на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.
       Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно (пункт 27 Порядку).
       Пунктом 5 Порядку передбачено, що умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей; забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування; у разі потреби необхідне вжиття невідкладних заходів для приведення таких речових доказів до стану, що дає змогу забезпечити їх подальше зберігання.
       Незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою слідчого судді Кам`янського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2017 року на автомобіль «ЗИЛ 131 В», д. н. з. НОМЕР_1 накладено арешт із забороною вчинення дій, направлених на його передачу та відчуження. В цей же день слідчий СВ Кам`янського відділення поліції Смілянського відділу поліції ГУНП в Черкаській області Доненко О.С. передав речовий доказ, спірний автомобіль, на зберігання до ДП «Кам`янське лісове господарство».
       Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного висновку, що слідчим під час проведення досудового розслідування не виконані вимоги Порядку зберігання речових доказів під час кримінального провадження та безпідставно передано вилучений автомобіль на зберігання особі, яка не є його власником.
       Апеляційний  суд  погоджується із висновками  районного  суду, що судом першої інстанції вірно встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що органи слідства вживали заходи для повернення транспортного засобу в належному стані позивачу, як власнику автомобіля, оскільки матеріали таких доказів не містять.
       За встановлених обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи врахував наведені норми законодавства, дослідив належним чином матеріали справи та наявні у ній докази, надав належну правову оцінки тому факту, що позивач внаслідок дій (бездіяльності) та порушення приписів Порядку № 1104 посадовою особою ГУНП в Черкаській області внаслідок вилучення автомобіля, позбавлений можливості отримати це майно у тому стані, у якому воно було вилучено на законних підставах, кримінальне провадження № 12017250170000235 за п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України було закрито.
       Таким чином, слід дійти висновку, що у зв`язку з такими встановленими обставинами, позивачу ОСОБА_1 заподіяно матеріальної шкоди у розмірі завданої шкоди, що підтверджується висновком експерта № 5 за результатами проведення судової авто товарознавчої експертизи від 25.02.2021 року, відповідальним за яку є Головне управління Національної поліції в Черкаській області, оскільки згідно п. 8 Порядку № 1104, відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального, є слідчий, який здійснює таке провадження.
       У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011року у справі "Рисовський проти України" (заява N 29979/04) було сформульовано висновки, відповідно до яких Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер?їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер?їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119). Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само).
       Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе звернути увагу, що майно (автомобіль), який було вилучено у позивача ОСОБА_1 , на даний час в належному стані, не повернуто власникові, а правові підстави для не повернення в належному стані спірного майна або зволікання у його поверненні відсутні, а тому, визначений законом обов`язок повернути майно, належним чином не виконаний, і державою Україна у спірних правовідносинах не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу збитків.
       Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
       Стаття 1 Протоколу 1 Конвенції, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати деяких необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (справа "Броньовський проти Польщі", заява № 31443/96, п. 143).
       У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (справи "Новоселецький проти України", "Совтрансавто проти України", "Суханов та Ільченко проти України").
       Колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу на тому, що обставини, встановлені у цій справі, достовірно та беззаперечно свідчать, що неповернення в належному стані слідчим органом майна, вилученого у ОСОБА_1 накладає на останнього непропорційність та непомірний тягар у відновленні свого майнового права.
       Встановлення Конституцією та законами України права на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
       Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім?ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).
       Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з?ясуванню  при  вирішенні  спору  про  відшкодування моральної немайнової)  шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння чи заподіювана, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
       Таким чином, суд повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому, виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, тому обов`язковими умовами відшкодування шкоди є неправомірність дій відповідного органу та наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою.
       Пунктом 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власного ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
       З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
       Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання, та у зв`язку з чим поніс позивач, і чим обґрунтовується розмір компенсації моральної шкоди. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
       Моральну шкоду, зважаючи на її суть, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, враховуючи саме обставини справи та поведінку сторін.
Апеляційний суд, звертає увагу щодо визначення розміру моральної шкоди, та вважає за важливе відзначити, що, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, колегія суддів апеляційного суду враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач ОСОБА_1 характер немайнових втрат, їх тривалість, оскільки понад п`ять років позивач змушений звертатися до правоохоронних органів та судів щодо захисту свого права власності, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його житті у зв`язку з вилученням власного майна (автомобіля).
       Тому колегія суддів апеляційного суду, приймаючи до уваги також довго триваючий процес щодо повернення майна та вартості заподіяної матеріальної шкоди, вважає справедливим розмір стягнутий судом першої інстанції частково у відшкодування моральної шкоди, заявленої позивачем ОСОБА_1 , у розмірі 10 000 грн.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що заперечення Головного Управління Національної поліції в Черкаській області є безпідставними, оскільки факт заподіяння матеріальної шкоди позивачеві підтверджується матеріалами справи та обставинами самої справи.
Доводи скаржника стосовно того, що суд першої інстанції не встановив причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями завдавача шкоди та негативними наслідками у позивача, є не обґрунтованими та такими, що зводяться до незгоди з рішенням суду, оскільки право на стягнення матеріальної та моральної шкоди у ОСОБА_1 , виникло на підставі закону, та із самого факту наявності у нього моральних страждань через пошкодження та розкомплектування власного автомобіля, який був вилучений, та в подальшому на який було накладено арешт.
Посилання скаржника на те, що органом досудового розслідування були виконані вимоги кримінально-процесуального законодавства та Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічні переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 (далі – Порядок), а також Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду від 27.08.2010 року повністю спростовуються матеріалами справи, дослідженими як судом першої, так і судом апеляційної інстанції.
Отже, не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи скаржника стосовно того, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини та неправильно застосував норми законодавства до спірних правовідносин, а рішення суду є таким, що постановлене на припущеннях та домислах, не ґрунтується на доказах.
        В цілому, доводи Головного управління Національної поліції у Черкаській області не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються змістом самого рішення.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов?язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.
З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
       Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав задоволення апеляційної скарги в повному обсязі, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області – залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02.06.2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу, що здійснює досудове розслідування – залишити без змін.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка її подавала.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
Повний текст постанови складений 19.08. 2022 року. 

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков