П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 липня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/5615/21	
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.
П`ятий  апеляційний адміністративний суд у складі колегії:    
доповідача - судді Стас Л.В.
суддів - Турецької І.О., Шевчук О.А.
за участю секретаря – Худика С.А.
за участю представників відповідачів – Рудак О.В., Горнецької М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до  Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ: 
        ОСОБА_1 ( далі – позивач) звернувся з позовом  до Державного бюро розслідувань ( далі – позивач-1), Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві ( далі- позивач-2), в якому просив:
визнати противоправною бездіяльність представників Державного бюро розслідувань щодо недотримання гарантій соціального захисту позивача, як учасника бойових дій, в частині невжиття заходів щодо надання ОСОБА_1 іншої рівнозначної посади державної служби, в тому числі невжиття заходів щодо переведення позивача в системі Державного бюро розслідувань на іншу нижчу або рівнозначну вакантну посаду;
визнати протиправним та скасувати наказ №76-ос від 09.03.2021 р., виданий Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Миколаєві, про звільнення державного службовця ОСОБА_1 з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, та припинення його державної служби на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу";
зобов`язати представників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, а також представників Державного бюро розслідувань вжити невідкладних заходів щодо дотримання гарантій соціального захисту позивача, як учасника бойових дій, з 10.03.2021 року поновити позивача на посаді, що є рівнозначною посаді заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, або на іншій посаді з аналогічними функціональними обов`язками, а у разі неможливості поновлення запропонувати нижчу посаду, але не нижче старшого слідчого або слідчого в органах Державного бюро розслідувань;
стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.03.2021 року до дня ухвалення рішення суду про поновлення на посаді, без урахування обов`язкових платежів.
      Позовні вимоги обгрунтовані незаконністю звільнення, що не узгоджується із чинним законодавством, за відсутності пропозиції про рівнозначну посаду в іншій структурі. Крім цього, позивач зазначає, що виробнича потреба у штатній одиниці у вигляді слідчого, що здійснює досудове розслідування військових злочинів не зникла, а фактично зміна організації праці, носить формальний характер, при цьому, підставою для звільнення позивача стала відсутність дослівного найменування його посади. Єдина відмінність в посаді державної служби від осіб рядового і начальницького складу - це проходження військово-лікарської комісії та тестів на фізичну підготовку, що не є і не може бути суттєвою відмінністю в посадах слідчих з однаковими правами і обов`язкам. Жодних змін до кваліфікаційних вимог та критеріїв професійної придатності слідчих, їй функціональних та посадових обов`язків, соціальних гарантій тощо не внесено. Державне бюро розслідувань як державний правоохоронний орган є правонаступником прав та обов`язків Державного бюро розслідувань як центрального органу виконавчої влади. Працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України "Про Державне бюро розслідувань" з урахуванням внесених Законом №350-ІХ від 03.12.2019 змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань. Жодним нормативно правовим актом не закріплено, що посади різних категорій не є рівнозначними. Крім того, позивач зазначає, що відповідно до норм Закону України №1285-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» (далі - Закон №1285-ІХ) змінено порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Зокрема, ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» викладається у новій редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду». Зазначені зміни набули чинності 06 березня 2021 р. Відповідно, на дату звільнення позивача діяла нова редакція Закону України «Про державну службу», яка усунула колізію між загальними і спеціальними нормами щодо питань звільнення державних службовців, закріпивши обов`язок суб`єкта призначення запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Також, позивач є учасником бойових дій у розумінні Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551- XII ), що підтверджується посвідченням НОМЕР_1 . Відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ Учасникам бойових дій надається переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації. Тобто, учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них гарантовано переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації. Зазначена вимога статті щодо гарантії права учасника бойових дій на працю не дотримана під час звільнення позивача з державної служби.
      Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року – в задоволені позову відмовлено. 
      В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 26 жовтня 2021 року – скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги аналогічні обґрунтуванню позову. 
       У відзивах на апеляційну скаргу, відповідачі послалися на доводи, які узгоджуються з висновками суду першої інстанції. 
       Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що  апеляційна скарга не підлягає  задоволенню  з таких мотивів.
     Судом першої інстанції встановлено, що Наказом в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, Басалаєвою В. від 19 листопада 2018 р. №23-ос призначено ОСОБА_1 на посаду заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, за результатом конкурсу, з випробувальним строком шість місяців.
     20.11.2018 року ОСОБА_1 прийнято присягу державного службовця.
      Наказом в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, Басалаєвою В. від 28 листопада 2018 р. №29-ос переведено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, на посаду заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, з 28 листопада 2018 року за його згодою, з випробувальним строком шість місяців. Переведення відбулося відповідно до Наказу Державного бюро розслідувань від 26 листопада 2018 року №193-ос «Про внесення змін в організаційні структури територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», наказу Державного бюро розслідувань від 26 листопада 2018 року №195-ос-ДСК «Про введення в дію змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві», статті 41 Закону України «Про державну службу». Присягу державного службовця прийнято 20 листопада 2018 року. 29 травня 2019 року присвоєний 6 (шостий) ранг державного службовця як такому, що пройшов випробування.
      Наказом Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», відповідно до Указу Президента України від 05 лютого 2020 року №41/2020 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань», з метою впорядкування структури та штатної чисельності територіальних управлінь, затверджено, зокрема, структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві штатною чисельністю 116 штатних одиниць.
     Наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №201ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік №7 ТУ ДБР у м. Миколаєві, які введено в дію з 01.02.2021.
      Внаслідок введення в дію вищезазначеного штатного розпису, зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Миколаєві було виведено Слідче управління, до складу якого входили:
      Перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів сфері службової діяльності та корупції) кількістю 18 штатних посад державної служби,
      Другий слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) кількістю 20 штатних посад та сектор криміналістики та експертної роботи кількістю 2 штатні посади (разом по відділу - 22 штатні посади державної служби).
      Третій слідчий відділ (відділ з розслідування військових злочинів) кількістю 15 штатних посад державної служби.
     По Слідчому управлінню з штатного розпису виведено 55 посад державної служби.
     Структурний підрозділ ТУ ДБР у м. Миколаєві, у якому проходив службу позивач до звільнення, ліквідовано, а як наслідок скорочено усі посади державної служби у відповідному підрозділі.
      Водночас, вказаним наказом введено:
      Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Миколаєві), кількістю 17 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 8 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 7 штатних посад);
      Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Одесі) кількістю 21 штатна посада (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 9 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 10 штатних посад);
      Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Кропивницькому) кількістю 6 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 2 штатні посади, слідчий (капітан ДБР) - 3 штатні посади);
       Разом введено 44 посади, що відносяться до категорії осіб рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань.
      Наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві «Про попередження працівників» від 22.10.2020 №156-ос, Сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві доручено персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Миколаєві, посади яких з 01.02.2021 скорочуються, про наступне вивільнення.
      22.10.2020 складено попередження №01/12/22079 про наступне вивільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із скороченням посади державної служби, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», із яким позивач ознайомився 22.10.2020.
     25.01.2021 року наказом ДБР №45-дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік», затверджено та введено в дію штатний розпис ТУ ДБР у м. Миколаєві на 2021 рік. Даним штатним розписом передбачено, що посади у слідчих підрозділах вводяться в дію з 01 березня 2021 року, з урахуванням п.4 наказу ДБР від 20 жовтня 2020 року №201 -дек «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві».
      Наказом від 28.01.2021 р. №7-ОС «Про попередження працівників» Відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві доручено персонально попередити працівників Слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві, посади яких з 01.03.2021 скорочуються, про наступне вивільнення. Заступник начальника Відділу ОСОБА_1 ознайомився з наказом 29.01.2021 р., що підтверджується його підписом.
      29.01.2021 року складено попередження № 01/12.1/1673 про наступне вивільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із скороченням посади державної служби, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», із яким позивач ознайомився 29.01.2021 року.
      Відповідно до пунктів 2,5 частини 3 статті 13, частини 5 статті 14 Закону України «Про державне бюро розслідувань», статті 83, пункту 1 частини першої та частини 4 статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», на підставі наказів ДБР від 15.10.2020 № 581 та від 25.01.2021 № 45-дск, ТУ ДБР у м. Миколаєві видано наказ від 24.02.2021 №36-ос, відповідно до пункту 1 якого,  ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого Управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, та припинено його державну службу 01 березня 2021 року, у зв`язку зі скороченням штату державних службовців.
      У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 на день його звільнення, відповідно до пунктів 2,5 частини 3 етапі 13, частини 5 статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», частини 5 статті 87 Закону України «Про державну службу», ТУ ДБР у м. Миколаєві видано наказ від 01.03.2021 №71-ос, в якому пункт 1 наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві «Про звільнення ОСОБА_1 » від 24.02.2021 №36-ос» викладено в наступній редакції: «Звільнити державного службовця 6 (шостого) рангу ОСОБА_1  з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого Управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та припинити його державну службу у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, на підставі пункту 1 частини 1 стані 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців».
      Після отримання листка непрацездатності серії АДЦ №709275, виданого військово-медичним клінічним центром Південного регіону м. Одеса, ТУ ДБР у м. Миколаєві видало   наказ від 09.03.2021 р. №76-ос, яким визначило «Звільнити державного службовця 6 (шостого) рангу ОСОБА_1  з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого Управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та припинити його державну службу 09 березня 2021 року на підставі пункту 1 частини 1 стані 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців».
      Не погоджуючись з рішеннями та діями відповідачів, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду. 
     Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, зазначив про законність звільнення позивача, оскільки встановлені судом обставини підтверджують скорочення штату ДБР та відсутності підстав для застосування до спірних положень статті 49-2 Кодексу законів про працю України. 
      Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що  апеляційна скарга не підлягає  задоволенню  з таких мотивів.
     У ч. 2 ст. 19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
     Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України від 12 листопада 2015 року №794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції Закону України № 720-IX від 17.06.2020, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
      Водночас, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (тут і далі в редакції Закону України №805-IX від 16.07.2020, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).
      Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №889-VIII державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:
1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;
2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;
3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;
4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;
5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;
6) управління персоналом державних органів;
7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
      Державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
      Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
      Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
      Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
      Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
      Так, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
      Відповідно до частини 3 статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
      02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2019 року №378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яким внесені зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.
      Зокрема, відповідно до частини 6 статті 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: 
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
      Отже, після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон України «Про державну службу» норми частини 3 статті 49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.
     Національне агентство України з питань державної служби відповідно до пункту 3 частини третьої статті 13 Закону України «Про державну службу» надало «Роз`яснення щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу») від 20.02.2020 №86 р/з» згідно з якими при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до пункту 1 чи пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону, положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України не застосовуються.
      Суд доречно зазначив, що , що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
       Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.
      Однак,  положеннями частини 3 статті 5 Закону №889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.
      Щодо доводів апелянта про застосування до спірних правовідносин ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» у редакції, чинній з 06.03.2021 зі змінами, що внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» №1285-IX від 23.02.2021 р., колегія суддів зазначає про таке. 
     Предметом спору у даній справі є звільнення державного службовця відповідно до пункту 1 частини першої  статті 87 Закону №889-VIII  (у зв`язку зі скороченням штату державних службовців). 
      Таким чином, вирішальним для правильного вирішення цього спору є момент виникнення спірних правовідносин, враховуючи неодноразове внесення змін до  Закону №889-VIII.
     Колегія суддів наголошує, що правовідносини щодо звільнення між роботодавцем та працівником, зокрема, у разі реорганізації підприємства виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, тобто можливого звільнення. Дане твердження підтверджується і тим, що трудове законодавство саме з цього моменту покладає обов`язок на роботодавця пропонувати працівнику вакантні посади. Припиняються ці відносини з моменту звільнення працівника.
     Як установлено судами, позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади 22.10.2021р. та 29.01.2021р. Отже, спірні правовідносини виникли 10 жовтня 2021 року і тривали до 09 березня 2021 року.
      Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 420/3541/20. 
     Пунктом 4 частини першої  статті 83 Закону №889-VIII  визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення. Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наведені у  статті 87 Закону №889-VIII.
      За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
     На момент виникнення спірних правовідносин діяв  Закон №889-VIII  в редакції  Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, який набрав чинності 13 лютого 2020 року.
      Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року №440- IX  були внесені зміни, зокрема, до  статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, частину третю  статті 87 Закону №889-VIII  доповнено новим абзацом наступного змісту: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".
      Водночас, вжите у частині третій статті 87  Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
      За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
     Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин врегульована положеннями  Закону №889-VIII, що виключає застосування  КЗпП України  до спірних правовідносин.
     Аналіз положень  Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
      Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі    №640/11024/20.
      Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про правомірність звільнення позивача спірним у справі наказом.
      Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то суд дійшов правильного висновку, що в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а тому доводи позивача про невиконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування позивача, є помилковими.
      Вирішуючи вказаний трудовий спір, який пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, суд зобов`язаний з`ясувати, чи дійсно у відповідача мало місце скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби.
     Стосовно цього, колегія суддів зазначає про таке. 
      На момент прийняття позивача на службу до Державного бюро розслідувань Закон України від 12 листопада 2015 року №794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон №794-VIII) діяв в редакції Закону України №2475-VIII від 03.07.2018.
      12 листопада 2015 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про Державне бюро розслідувань», який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.
      Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній до 27.12.2019 року) Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
     Постановою Кабінету Міністрів України №127 від 29 лютого 2016 року утворено Державне бюро розслідувань.
     Наказом Державного бюро розслідувань від 21 грудня 2017 року №1 затверджено структуру Державного бюро розслідувань.
      До структури включено Перше управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), Друге управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя), Третє управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування військових злочинів).
      Також, у структурі Центрального апарату Державного бюро розслідувань передбачено такі первинні структурні підрозділи, як слідчі відділи. Слідчі відділи включені до складу вищезазначених Управлінь.
      Водночас, 03 грудня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27 грудня 2019 року та яким внесено зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань».
      Так, згідно зі статтею 1 Закон України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній з 27.12.2019 року) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
      Тобто, відбулась зміна правового статусу Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.
      Статтею 91 Закону України «Про державну службу» визначено особливості проходження державної служби в окремих державних органах.
      Особливості вступу, проходження та припинення державної служби у Апараті Верховної Ради України, державних органах, зазначених у частинах першій, восьмій - десятій цієї статті, інших органах системи правосуддя, дипломатичної служби, правоохоронних, митних та податкових органах регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, визначених спеціальним законодавством у відповідній сфері (ч.11 ст.91 Закону України «Про державну службу»).
      Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (тут і далі - у чинній редакції), систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи. Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.
      Відповідно до статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань (ч.1). Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону (ч.2). На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки (ч.3).
      З викладених норм вбачається, що працівники Державного бюро розслідувань є особами рядового і начальницького складу, державними службовцями та особами, які уклали трудовий договір (контракт).
     При цьому, враховуючи правовий статус Державного бюро розслідувань, державні службовці, які працюють у вказаному правоохоронному органі, на відміну від державних службовців органів виконавчої влади мають певні особливості вступу, проходження та припинення державної служби, які визначені спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про Державне бюро розслідувань».
      Указом Президента України від 05 лютого 2020 року №41/2020 затверджено організаційну структуру Державного бюро розслідувань.
Так, організаційна структура Державного бюро розслідувань включає в себе:
1. Центральний апарат:
Головне слідче управління
Головне оперативне управління
Головне оперативно-технічне управління
Управління внутрішнього контролю
Управління забезпечення особистої безпеки
Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках
Управління правового забезпечення
Управління міжнародного співробітництва
Управління кадрової роботи та державної служби
Управління режимно-секретної роботи та захисту інформації
Управління фінансової діяльності та бухгалтерського обліку
Управління забезпечення діяльності
Управління інформаційних технологій
Відділ по роботі з громадськістю та засобами масової інформації
Відділ організаційно-аналітичного забезпечення
Патронатна служба.
2. Територіальні управління:
Територіальне управління, розташоване у місті Львові, що поширює свою діяльність на Волинську, Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську області
Територіальне управління, розташоване у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Вінницьку, Житомирську, Рівненську, Хмельницьку, Чернівецьку області
Територіальне управління, розташоване у місті Миколаєві, що поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області
Територіальне управління, розташоване у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Автономну Республіку Крим, Запорізьку, Херсонську області, місто Севастополь
Територіальне управління, розташоване у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську, Полтавську, Сумську, Харківську області
Територіальне управління, розташоване у місті Краматорську, що поширює свою діяльність на Донецьку і Луганську області
Територіальне управління, розташоване у місті Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ, Київську, Черкаську та Чернігівську області.
3. Інститут підготовки кадрів Державного бюро розслідувань та Науково-дослідний інститут судових експертиз Державного бюро розслідувань.
      В даному випадку, указом Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.
      Судом встановлено, що Наказом Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», відповідно до Указу Президента України від 05 лютого 2020 року №41/2020 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань», з метою впорядкування структури та штатної чисельності територіальних управлінь, затверджено, зокрема, структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві штатною чисельністю 116 штатних одиниць.
      Наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №201ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік №7 ТУ ДБР у м. Миколаєві, які введено в дію з 01.02.2021.
      Внаслідок введення в дію вищезазначеного штатного розпису, зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Миколаєві було виведено Слідче управління, до складу якого входили:
     Перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів сфері службової діяльності та корупції) кількістю 18 штатних посад державної служби.
     Другий слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) кількістю 20 штатних посад та сектор криміналістики та експертної роботи кількістю 2 штатні посади (разом по відділу - 22 штатні посади державної служби).
     Третій слідчий відділ (відділ з розслідування військових злочинів) кількістю 15 штатних посад державної служби.
     По Слідчому управлінню з штатного розпису виведено 55 посад державної служби.
     Структурний підрозділ ТУ ДБР у м. Миколаєві, у якому проходив службу позивач до звільнення, ліквідовано, а як наслідок скорочено усі посади державної служби у відповідному підрозділі.
      Водночас, вказаним наказом введено:
      Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Миколаєві), кількістю 17 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 8 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 7 штатних посад).
      Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Одесі) кількістю 21 штатна посада (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 9 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 10 штатних посад).
      Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Кропивницькому) кількістю 6 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 2 штатні посади, слідчий (капітан ДБР) - 3 штатні посади).
      Разом введено 44 посади, що відносяться до категорії осіб рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань.
     З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції,  що посада державної служби, яку займав позивач виведена з штатного розпису, а отже, таку посаду скорочено.
      Скорочення чисельності або штату державних службовців є самостійною підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до статей 83, 87 Закону України «Про державну службу».
     Щодо доводів апелянта про застосування до спірних правовідносин ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» у редакції, чинній з 06.03.2021 зі змінами, що внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» №1285-IX від 23.02.2021 р., колегія суддів зазначає про таке. 
     Предметом спору у даній справі є звільнення державного службовця відповідно до пункту 1 частини першої  статті 87 Закону №889-VIII  (у зв`язку зі скороченням штату державних службовців). 
      Таким чином, вирішальним для правильного вирішення цього спору є момент виникнення спірних правовідносин, враховуючи неодноразове внесення змін до  Закону №889-VIII.
     Колегія суддів наголошує, що правовідносини щодо звільнення між роботодавцем та працівником, зокрема, у разі реорганізації підприємства виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, тобто можливого звільнення. Дане твердження підтверджується і тим, що трудове законодавство саме з цього моменту покладає обов`язок на роботодавця пропонувати працівнику вакантні посади. Припиняються ці відносини з моменту звільнення працівника.
     Як установлено судами, позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади 22.10.2021р. та 29.01.2021р. Отже, спірні правовідносини виникли 10 жовтня 2021 року і тривали до 09 березня 2021 року.
      Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 420/3541/20. 
     Пунктом 4 частини першої  статті 83 Закону №889-VIII  визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення. Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наведені у  статті 87 Закону №889-VIII.
      За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
     На момент виникнення спірних правовідносин діяв  Закон №889-VIII  в редакції  Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, який набрав чинності 13 лютого 2020 року.
      Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року №440- IX  були внесені зміни, зокрема, до  статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, частину третю  статті 87 Закону №889-VIII  доповнено новим абзацом наступного змісту: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".
      Водночас, вжите у частині третій статті 87  Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
      За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
     Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин врегульована положеннями  Закону №889-VIII, що виключає застосування  КЗпП України  до спірних правовідносин.
     Аналіз положень  Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
      Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі    №640/11024/20.
      Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про правомірність звільнення позивача спірним у справі наказом.
      Оскільки судом встановлено правомірність наказу про звільнення, то інші позовні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від цієї. 
      Стаття 19 Конституції України  передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
         
       У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
       Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися.
      Водночас, оскільки на суд покладено обов`язок здійснювати правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих  Конституцією  і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Законів України «Про судоустрій і статус суддів»  у редакціях від 07 липня 2010 року та 02 червня 2016 року), зазначений    обов`язок суду полягає в закладенні у свої мотиви відповідної аргументації з дотриманням принципів верховенства права.
       
       Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
      
        Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
     У відповідності до ст.ст.315,  316 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
      Керуючись ст. ст.  308,  310,  315,  316,  322,  325,  328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
       Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до  Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - залишити без змін. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного судового рішення 14.07.2022р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шевчук О.А.    Турецька І.О.