ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року 
м. Київ
справа № 820/762/18
адміністративне провадження № К/9901/60218/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білоуса О.В.,  
суддів - Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018   року (головуючий суддя Єгупенко В.В.) на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 1 серпня 2018 року (головуючий суддя Перцова Т.С., судді - Курило Л.В., Жигилій С.П.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області про визнання незаконним та нечинним рішення,
У С Т А Н О В И В:
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила визнати незаконним та нечинним рішення Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 19 січня 2016 року "Про внесення змін і доповнень до Рішення ХХХХV сесії VІ скликання Караванської сільської ради від 14 липня 2015 року "Про справляння податків та зборів на території Караванської сільської ради".
Рішенням    Харківського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018   року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 1 серпня 2018 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зокрема, позивач вказує, що одним з принципів оподаткування є стабільність, визначений підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України. Даний принцип полягає в тому, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситись пізніше, як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, у якому будуть діяти нові правила та ставки. Також, позивач зазначає, що судами попередніх інстанцій безпідставно не застосовано до спірних правовідносин приписів, встановлених пунктом 12.5 статті 12 Податкового кодексу України. Крім того, позивач вказує, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги що: Прикінцевими положеннями Закону України від 24 грудня 2015 року № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» було встановлено правило про незастосування у 2016 році лише тих положень податкового законодавства, якими встановлені умови щодо строків офіційного оприлюднення на наступний бюджетний рік відповідних рішень про встановлення місцевих податків - до 15 липня року, що передує бюджетному періоду; рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків набуває статусу нормативно-правового акта з питань оподаткування з дня офіційного оприлюднення; рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків, яке офіційно не оприлюднено, не має статусу нормативно-правового акта з питань оподаткування. Зазначений вище висновок про те, що законодавець не звільняв органи місцевого самоврядування від обов`язку офіційного оприлюднення власних рішень про встановлення місцевих податків, а дозволив лише не застосовувати визначені податковим та бюджетним законодавством строки такого оприлюднення узгоджується із положеннями, які встановлені частинами першою та другою статті 57 Конституції України, якими передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними. На думку ОСОБА_1 , оскільки оскаржуване рішення Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області не було в установленому порядку офіційно оприлюднено, а тому не набуло статусу нормативно-правового акта з питань оподаткування місцевими податками та зборами, а тому є протиправним і нечинним.  
Караванська сільська рада Нововодолазького району Харківської області, скориставшись своїм правом надала до суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваних судових рішень зазначила, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просило відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення першої та апеляційної інстанцій, в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Караванською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 19 січня 2016 року прийнято рішення «Про внесення змін і доповнень до Рішення ХХХХV сесії VІ скликання Караванської сільської ради від 14 липня 2015 року «Про справляння податків та зборів на території Караванської сільської ради»», яким    встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Караванської сільської ради для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, де перебувають у власності фізичних та юридичних осіб з розрахунку за 1 кв. метр бази оподаткування в розмірі: житловий будинок, квартира - 1% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного ( податку ) року; котедж, будівлі готельні, будівлі офісні, будівлі торговельні, будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 2% від розміру мінімальної заробітної плати встановленої законом на 1 січня звітної (податкового) року, господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні бойлери - 0,1 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року; гаражі - гаражі (наземні й підземні) та вкриті автомобільні стоянки - 1 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року; садовий будинок, дачний будинок - 1% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року; інші типи нежитлових будівель - 2,0 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.
Пункт    1.4.1 частини першої Рішення доповнено підпунктом 1.4.3 наступного змісту: "за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а"- "г" цього під пункту, збільшується на 2500 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості його частку).
Вважаючи рішення Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 19 січня 2016 року "Про внесення змін і доповнень до Рішення ХХХХV сесії VІ скликання Караванської сільської ради від 14 липня 2015 року "Про справляння податків та зборів на території Караванської сільської ради" незаконним та нечинним, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що застосування контролюючим органом положень статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) з метою оподаткування податком на майно, відмінне від земельної ділянки, відповідає приписам законодавства, оскільки пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 24 грудня 2015 року № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» передбачено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Зазначена позиція підтримана Харківським апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.
За приписами статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Відповідно до пункту 10.2 статті 10 ПК України, місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).
З 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року №   71-VIIІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи»), згідно з яким, зокрема, статтю 266 Податкового кодексу України викладено в іншій редакції та введено новий вид податку - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Відповідно до підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
За приписами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 вказаного Кодексу (в редакції чинній на 1 січня 2015 року) ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.
Як передбачено підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
З 1 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», згідно з яким підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, станом на 2016 рік) викладено у такій редакції: ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо   встановлення місцевих податків та зборів.
Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Таким чином, законодавець встановив чіткий строк до якого органам місцевого самоврядування необхідно прийняти рішення про встановлення місцевих податків та зборів. 
Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, оскаржуване рішення від 19 січня 2016 року  "Про внесення змін і доповнень до Рішення ХХХХV сесії VІ скликання Караванської сільської ради від 14 липня 2015 року "Про справляння податків та зборів на території Караванської сільської ради", Караванською сільською радою Нововодолазького району Харківської області прийнято поза межами цього строку.
Водночас, пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», передбачено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Отже, у 2016 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, а відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Згідно із пунктом 7 «Прикінцеві положення» Закону України від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», який набув чинності з 01 січня 2016 року, рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2016 рік місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України, зокрема, і податку на майно.
Підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.
Таким чином, Податковим кодексом України встановлено обов`язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів. 
Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності оскаржуваного рішення, оскільки воно прийнято Караванською сільською радою Нововодолазького району Харківської області згідно із пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», норми якого є спеціальними по відношенню до норм Закону України від 28 грудня 2014 року №   71-VIIІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII за темпоральною ознакою, і підлягають застосуванню.
Згідно із загальноприйнятою у правозастосуванні юридичною кваліфікацією змін до податкового законодавства Закон, який вносить зміни всупереч підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України вважається чинним, оскільки не суперечить Конституції, як і іншим нормативно-правовим актам, аналогічно щодо місцевих податків і зборів, право на встановлення яких законодавчо передано органам місцевого самоврядування. Проте, норма підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України встановлює обмеження, не передбачаючи жодних наслідків (зокрема санкцій) у разі його порушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 803/1307/17, від 15 травня 2019 року у справі №825/1496/17, від 20 травня 2021 року у справі № 817/1245/17, а також у постанові Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 квітня 2022 року у справі №816/687/16. 
Крім того, колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (частина друга статті 1 Першого протоколу).
Як зазначив Європейський суд з прав людини в пункті 31 рішення у справі «Серков проти України» від 07.07.2011 (заява №39766/05) (рішення Європейського суду з прав людини щодо застосування Конвенції відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують як джерело права), перша й найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у мирне володіння майном має бути законним. Наголосивши, що верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції, Європейський суд з прав людини вказав, що питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності та не було свавільним (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (заява №31107/96, пункт 58, ECHR 1999-ІІ). 
Європейський суд з прав людини щодо застосування принципу стабільності до податкових правовідносин визнає відсутність порушення статті 1 Протоколу 1 до Конвенції   в ситуації ретроактивного застосування податкових нововведень, які заявниками розглядалися як такі, що не могли бути ними передбачені.
Так, у справі «Di Belmonte v. Italy» (заява №72638/01, 2010 рік) Суд не знайшов порушення статті   1 Протоколу 1 до Конвенції, коли законодавець застосовував нові податкові норми до попередніх податкових відносин. Суд прямо вказав, що стаття 1 не забороняє ретроактивного застосування законодавства (параграфи 36,   42). Однак, і в цій справі Суд вирішував питання щодо порушення   прав заявника в контексті, чи не було свавільного втручання у право.
Що стосується посилання позивача у касаційній скарзі на те, що оскаржуване рішення Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області не набуло статусу нормативно-правового акта з питань оподаткування місцевими податками та зборами, оскільки не було в установленому порядку офіційно оприлюднено, то колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити.  
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що оскаржуване рішення Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 19 січня 2016 року було офіційно розміщено 19 січня 2016 року на спеціальних інформаційних стендах Караванської сільської ради, які розташовані у будівлі сільської ради та поруч з нею.
Крім того, згідно пояснень представника відповідача, у зв`язку із відсутністю власних веб-сторінки та офіційного друкованого засобу масової інформації, публікація усіх рішень, які приймаються Караванською сільською радою, здійснюється на офіційному веб-сайті в мережі Інтернет районної ради Нововодолазького району, де й було опубліковано оскаржуване рішення Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 19 січня 2016 року.    
Відповідно до частин першої та другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на момент звернення до суду з касаційною скаргою; далі - КАС України), суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018   року та постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 1 серпня 2018 року ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції, тому підстави для скасування ухваленого судового рішення та задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 червня 2018   року на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 1 серпня 2018 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                О.В.Білоус
Судді                                                                                                     Н.Є.Блажівська
                                                                                                    І.Л.Желтобрюх