Справа № 442/8280/21                        Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В. 
Провадження № 22-ц/811/333/22                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 липня 2022 року м.Львів                                 
Справа № 442/8280/21
   Провадження № 22ц/811/333/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого -   Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.
з участю:                 прокурора Слиш Г.С.,
Ситника С.О. 
розглянув апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, ухвалене у м.Дрогобичі 20 грудня 2021 року у складі судді Крамара О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, -
встановив:
       21 жовтня 2021 року позивач звернувся в суд з цим позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він з 8 червня 1999 року проходив службу в ОВС, за час служби зарекомендував себе виключно з позитивної сторони, неодноразово заохочувався керівництвом ГУ МВС України у Львівській області та керівництвом МВС за високі показники в роботі, особисті та ділові якості, приймав участь у захисті Батьківщини під час збройної агресії, є учасником бойових дій. Таким чином спосіб життя позивача, особисті та ділові його якості склали у його колег по роботі, родичів, близьких, знайомих і просто громадян, які його знали особисто, враження як про добропорядну, ввічливу, надійну, законослухняну людину, яка завжди готова прийти на допомогу у важку хвилину, що в свою чергу не могло не відзначитись на його способі життя, відносинах між рідними, знайомими, колегами по роботі. Такий свій авторитет, позитивну думку про себе і про членів своєї сім`ї здобував протягом тривалого свідомого свого життя. Зазначає, що здобутий авторитет на протязі життя, його ділова репутація, досягнення у роботі та у житті, були безповоротно знищені внаслідок незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності та як наслідок затримання, поміщення до слідчого ізолятору, звільнення з роботи тощо. Зокрема, 15 липня 2015 року працівниками прокуратури Львівської області в межах розслідування кримінального провадження №120151400000000286 за ч.3 ст. 189 КК України його затримано за підозрою у вчиненні злочину в порядку ст. 208 КПК України, поміщено до слідчого ізолятору, позбавлено волі, позбавлено можливості спілкуватись з рідними та інше. Того ж числа у нього вдома, на робочому місці, в його автомобілі було проведено обшуки, відносно нього проводились негласні слідчі розшукові дії, прослуховувались його приватні телефонні розмови. 16 липня 2015 року йому ( ОСОБА_1 ) було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 189 КК України, допитано в якості підозрюваного, надалі його дії перекваліфіковано на ч.3 ст. 189, ч.5 ст.27- ч.2 ст. 194 КК України. 14 вересня 2015 року у зв`язку із зміною слідчим суддею Галицького районного суду йому запобіжного заходу із тримання під вартою на домашній арешт, його було звільнено з під варти, з покладенням на нього відповідних обов`язків. Зазначає, що внаслідок пережитого морального та психічного стресу після звільнення з слідчого ізолятору він лікувався у Комунальній міській лікарні швидкої медичної допомоги. 21 вересня 2015 року рішенням Апеляційного суду Львівської області скасовано рішення слідчого судді Галицького районного суду м.Львова про зміну запобіжного заходу відносно нього, обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Він утримувався у слідчому ізоляторі м.Львова. 11 листопада 2015 року після внесення застави в сумі 68 900 грн., його було звільнено з-під варти, з покладенням на нього відповідних обов`язків. Вважає, що він незаконно перебував під вартою з 15 липня 2015 року по 14 вересня 2015 року, та з 21 вересня 2015 року по 11 листопада 2015 року, тобто 114 днів. Крім того, у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, його 21 жовтня 2015 року звільнено з ОВС. Кримінальне провадження було передано на розгляд до Дрогобицького міськрайонного суду. Зазначає, що він обвинувачувався в тому, що він, працюючи на посаді оперуповноваженого в ОВС Відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами Управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУ МВС України у Львівській області, маючи спеціальне звання майор міліції, будучи у відповідності до вимог ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» працівником правоохоронного органу, а також службовою особою, діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, вимагали протягом травня - липня 2015 року від ОСОБА_2 передачі їм майна (коштів). Окрім цього, він ( ОСОБА_1 ), діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, вимагали протягом травня-липня 2015 року від потерпілого передачі їм майна (коштів), у ході чого умисно пошкодили майно потерпілого шляхом вибуху, що заподіяло шкоду у великих розмірах. Органом досудового розслідування його дії кваліфіковано за ч.3 ст. 189, ч.5 ст. 27 - ч.2 ст. 194 КК України.
       За наслідками розгляду кримінальної справи № 442/7125/15-к в суді 9 лютого 2018 року винесено виправдувальний вирок, його визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 189, ч.5 ст. 27 - ч.2 ст. 194 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінальних правопорушень.
       Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року вирок Дрогобицького міськрайонного суду у Львівській області залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора та потерпілих без задоволення.
       Виправдувальний вирок відносно нього вступив в законну силу 16 вересня 2021 року. Отже він з моменту порушення відносно нього справи тобто з 15 липня 2015 року до 16 вересня 2021 року перебував під слідством та судом, що в сукупності складає 74 місяці, з них - 114 днів під вартою. Вважає, що з моменту порушення кримінального провадження, затримання його, поміщення до слідчого ізолятору, йому було завдано непоправної моральної шкоди, яка полягала в тому, що його як працівника правоохоронних органів незаконно звинуватили у вчиненні тяжких злочинів, що призвели до безповоротної втрати його авторитету як правоохоронця, який все своє життя сумлінно боровся із злочинністю. Зазначає, що він назавжди втратив свою ділову репутацію, як законослухняна людина, вірний товариш серед знайомих та родичів. Такі ж моральні переживання та втрати понесли всі його члені сім`ї (дружина, малолітні діти), яким потрібно було пояснювати чому їх чоловік, батько, син, який все життя пропрацював в правоохоронних органах, мав високі здобутки в роботі, був учасником бойових дій стояв на захисті Батьківщини і опинився у слідчому ізоляторі по підозрі за вчинення тяжких злочинів. З огляду на вказане в нього виникла необхідність звернутися з цим позовом до суду.
       Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошові кошти за завдану йому моральну шкоду у розмірі 984 100 грн. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у розмірі 85 000 грн. 
       Рішення суду оскаржує Львівська обласна прокуратура. Вважає, що рішення ухвалене без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, є необґрунтованим та незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що з урахуванням ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди мало становити 481 000 грн. Також зазначає, що задоволення судових витрат у розмірі 85 000 грн. є безпідставним та необґрунтованим, оскільки до актів про виконані роботи не долучено жодних документів щодо кількості судових засідань, наданих консультацій, складених клопотань, заперечень тощо, та не надано документів, що свідчать про оплату гонорару адвоката. Просить рішення скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити. 
       Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.
       Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
       Встановлено, що 15 липня 2015 року працівниками прокуратури Львівської області в межах розслідування кримінального провадження №120151400000000286 за ч.3 ст. 189 КК України, ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вчиненні злочину та в порядку ст. 208 КПК України, поміщено до слідчого ізолятору.
       16 липня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 189 КК України, допитано в якості підозрюваного, надалі дії ОСОБА_1 перекваліфіковано на ч.3 ст. 189, ч.5 ст.27- ч.2 ст. 194 КК України.
       14 вересня 2015 року у зв`язку із зміною слідчим суддею Галицького районного суду Шабаровському А.А. запобіжного заході із тримання під вартою на домашній арешт, ОСОБА_1 звільнено з під варти, з покладенням на нього відповідних обов`язків.
       21 вересня 2015 року рішенням Апеляційного суду Львівської області скасовано рішення слідчого судді Галицького районного суду м.Львова про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 , йому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.
       11 листопада 2015 року після внесення застави в сумі 68 900 грн. позивача звільнено з-під варти, з покладенням на нього відповідних обов`язків.
       Судом встановлено, що позивач перебував під вартою з 15 липня 2015 року по 14 вересня 2015 року, та з 21 вересня 2015 року по 11 листопада 2015 року, що складає 114 днів.
       За наслідками розгляду кримінального провадження відносно позивача судом ухвалено виправдувальний вирок. ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 189, ч.5 ст. 27 - ч.2 ст. 194 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення. 
       Вирок набрав законної сили 16 вересня 2021 року після апеляційного перегляду.
       Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
       Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. 
       Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
       Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
       Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
       Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
       Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства. 
       Колегія суддів враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі «STANKOV v. BULGARIA»).
       Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
       Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
       Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
       Визначений районним судом розмір відшкодування моральної шкоди за встановлених фактичних обставин справи відповідає положенням Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.
       Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням вимог розумності та справедливості, обсягу порушення прав ОСОБА_1 , характеру і обсягу його страждань, обґрунтовано визначив компенсацію моральної шкоди у розмірі 984 100 грн. та 85 000 грн. витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги, розмір якої обґрунтовано належними доказами.
       Однак колегія суддів не погоджується із формулюванням в резолютивній частині оскаржуваного рішення, що дані кошти підлягають стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку, а тому дане рішення в цій частиніналежить змінити, виходячи із наступного.
       Апеляційний суд звертає увагу, що відшкодування шкоди має здійснюватися не за рахунок коштів Державної казначейської служби України, а через органи казначейства з Державного бюджету України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та висновкам які містяться у постановах Верховного Суду від 2 вересня 2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19) та від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19).
       Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є Держава Україна.
       Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, на відшкодування шкоди повинні спрямовуватися кошти державного бюджету держави.
       Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
       Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
       Однак суд першої інстанції на це уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Тому резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід змінити.
       У зв`язку з наведеним, оскаржуване рішення відповідно до ст.376 ЦПК України належить змінити, та викласти абзац другий та третій резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти за завдану йому моральну шкоду у розмірі 984 100 грн.». «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги в розмірі 85 000 грн.».
       Керуючись: ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2021 року змінити. 
Абзац другий та третій резолютивної частини рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2021 року викласти в наступній редакції:
«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти за завдану йому моральну шкоду у розмірі 984 100 (дев`ятсот вісімдесять чотири тисячі сто) грн.».
«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги в розмірі 85 000 (вісімдесят п`ять тисяч) грн.».
В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 26 липня 2022 року.

Головуючий 
Судді