ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/398/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №697/1534/21 Категорія: 301030500 	Колісник Л. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       10 травня 2022 року                                                                                                м. Черкаси   
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Вініченко Б.Б.	
секретар 	Зінченко Ю.О.	

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач (скаржник) – ОСОБА_2 , 
третя особа – Канівська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14.12.2021 (повний текст складено 22.12.2021, суддя в суді першої інстанції Колісник Л.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Канівська міська рада Черкаської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в :
у серпні 2021 рокуОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, яким просила усунути порушення її прав, як власника земельної ділянки та домоволодіння АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідача за власний рахунок перемістити самовільно побудований гараж на відстань не менше 1 метра від найбільш виступаючої частини гаража до межі із земельною ділянкою позивача із забезпеченням виконання необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з покрівлі на територію суміжної земельної ділянки позивача, мотивуючи про те, що відповідач самовільно, без дозвільних документів та з порушенням будівельних норм, у 2008 році побудував на межі із її земельною ділянкою гараж, розмірами 4 х 7 м., зайнявши частину земельної ділянки позивача, площею близько 3 кв. м., та відмовляється добровільно усунути порушення прав позивача.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14.12.2021 позовні вимоги у справі задоволено з посиланням на обґрунтованість тверджень позивача про порушення її прав на земельну ділянку збудованим відповідачем гаражем.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач 10.01.2022 через відділення поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та відхилити позовні вимоги. В обґрунтування вказано на те, що позивач не просила призначити у справі судову експертизу для підтвердження її доводів, а інших доказів порушення її прав відповідачем у матеріалах справи не має. Позивач довідалася про порушення своїх прав у 2014 році (коли подавала подібний позов щодо гаража відповідача), однак відповідні позовні вимоги заявила у 2021 році, тобто нею були пропущені строки позовної давності. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила суд апеляційну скаргу відповідача відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , що також підтверджується довідкою Управління містобудування та архітектури від 10.12.2018 №471 (а.с.12).
Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯБ №868198 від 21.12.2005, позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 768 кв. м., за цією ж адресою, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.16).
Відповідно до витягу з протоколу №69 виїзного засідання комісії по вирішенню земельних спорів від 21.01.2014 за участю голови ОСББ «Варшавка» Гавриша В.Л., ОСОБА_1 щодо непогодження ОСОБА_1 меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 (суміжна із земельною ділянкою позивача) комісія вирішила: виконавчий комітет Канівської міської ради не може погодити межі земельної ділянки ОСББ «Варшавка» за суміжного користувача гр. ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що межа земельних ділянок між будинковолодіннями АДРЕСА_1 ( ОСОБА_1 ) та АДРЕСА_2 (ОСББ «Варшавка») є предметом спору щодо самочинного будівництва гаража ОСОБА_2 (а.с.17).
Згідно витягу з ЄДРПОУ місцезнаходження ОСББ «Варшавка»: АДРЕСА_2 , засновники – жителі багатоквартирного будинку (а.с.28-31).
У відповідності до кадастрового плану земельної ділянки з експлікацією угідь АДРЕСА_2 від 02.07.2013 (а.с.25) гараж, позначений цифрою 7, розміщений на межі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 .
Згідно з кадастровим планом земельної ділянки з експлікацією угідь ОСББ «Варшавка» тимчасова будівля під №7 на земельній ділянці по АДРЕСА_2 розміщена на межі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 (а.с 24).
Як вбачається із зведеного кадастрового плану ДП «Черкаського інституту землеустрою» земельних ділянок гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будівля, позначена на плані літерами «КН», розміщена на земельних ділянках обох землекористувачів з накладенням частини будівлі розміром 0,0028 м.кв. на земельну ділянку ОСОБА_1 (а.с.23).
У відповідності до довідки виконавчого комітету Канівської міської ради від 21.10.2020 №01-01-12/1802 (а.с.46) гараж по АДРЕСА_3 , побудований відповідачем ОСОБА_2 , знаходиться на земельній ділянці загальною площею 31 кв.м., з них 3 кв. м. – землі приватної власності ОСОБА_1 та 28 кв. м. – землі комунальної власності.
Сторонами справи визнається, що контролюючими органами встановлені порушення ОСОБА_2 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, щодо яких складені відповідні акти реагування (а.с.33-35).
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17.08.2017 у справі № 697/703/17, яке набрало законної сили після апеляційного перегляду, у задоволенні позовних вимог голови правління ОСББ «Варшавка» Гавриша В.Л. до ОСОБА_1 , Канівської міської ради, ЧРФ ДП «Центр ДЗК» про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним користувачем відмовлено (а.с.40-45).
При цьому судом у вказаній справі встановлено, що чинним приписом головного інженера будівельного нагляду ОСОБА_3 №185 від 10.10.2016 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил зобов`язано ОСОБА_2 привести будівництво цегляного гаража, розміром орієнтовно 4 х 7 м, до вимог чинного законодавства до 10.04.2017.
Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 21.01.2015 у справі № 697/2620/14-ц, позовну заяву Інспекції ДАБК у Черкаські області до ОСОБА_2 про знесення самочинного будівництва залишено без розгляду (а.с.145).
Для визначення меж земельних ділянок сторонами залучалися спеціалісти Канівського міськрайонного виробничого відділу ЧРФ ЦДЗК та ДП «Черкаський інститут землеустрою та проектний інститут землеустрою», якими виготовлено кадастрові плани земельної ділянки.
Відповідач вважає правильним кадастровий план, виготовлений Канівським міськрайонним виробничим відділом ЧРФ ЦДЗК, згідно з яким гараж розміщений на межі земельних ділянок. Позивач вважає правильним зведений кадастровий план ДП «Черкаський інститут землеустрою та проектний інститут землеустрою», згідно з яким частина гаража, розміром 0,0028 кв.м., розміщена на земельній ділянці позивача.
Жодна зі сторін не заявила клопотання про призначення судової експертизи для визначення місця розміщення гаража відносно суміжних земельних ділянок. Сторони визнають, що частина гаража розташована на межі суміжних земельних ділянок. Також сторони погоджуються щодо того, що спірний гараж є самочинно збудованим. 
Звернувшись до суду зі вказаним позовом, позивач вказує, що на межі належної їй земельної ділянки та суміжної земельної ділянки, яка є прибудинковою територією багатоквартирного будинку, відповідач розмістив самочинно збудований гараж, захопивши частину її земельної ділянки. 
Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, наявні між сторонами на їх підставі, мають таке правове регулювання.
Як встановлено п. г), е) ч.1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (частини перша та друга статті 103 ЗК України).
Згідно з частиною другою, пунктом б) частини третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Згідно із ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частиною 2 цієї статті встановлено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).
Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
Як вбачається з абзацу 3 пункту 3.25* Державно-будівельних норм України (ДБН) 360-92* "Містобудування. Планування міських та сільських поселень", які діяли на час будівництва самочинно збудованого гаражу так і у відповідності до п. 6.1.41. чинних Державних будівельних норм України (ДБН Б.2.2.-12:2019), планування та забудова територій при розміщенні будинків, відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будівлі повинна становити не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок або взаємоузгоджене водовідведення.
Враховуючи вищевикладене правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд вважає, що внаслідок того, що самочинно збудований відповідачем гараж порушує права суміжного землекористувача, яка є позивачем у справі, так як частина вказаної будівлі знаходиться на відстані меншій ніж 1 метр від земельної ділянки позивача, що скаржником під сумнів при апеляційному перегляді не ставиться та підтверджується матеріалами справи, зокрема, даними протоколу №82 від 26.08.2014 (а.с.32) засідання комісії по вирішенню земельних спорів, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність захисту порушеного права власності на землю позивача шляхом зобов`язання відповідача перемістити самовільно побудований гараж.
У аспекті вищевикладеного, апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на те, що позивач не просила призначити у справі судову експертизу для підтвердження її доводів, адже відповідач і не заперечує факт того, що спірний гараж збудовано з порушенням вимог п. 6.1.41. чинних Державних будівельних норм України (ДБН Б.2.2.-12:2019) щодо неможливості розташування споруд у кварталах зі сформованою забудовою на відстані меншій ніж 1 метр до сусідньої земельної ділянки. При цьому слід врахувати, що з доводів відповідача вбачається, що спірний гараж побудовано на межі земельних ділянок сторін спору. 
При цьому, сам відповідач не спростував належними та допустимим доказами, зокрема висновками експерта чи спеціаліста, по справі протилежне, а саме той факт, що права позивачки жодним чином не порушені і спірний самочинно ним побудований гараж не порушує права явності позивачки на земельну ділянку.
Надаючи оцінку заяві представника відповідача щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог, про що додатково вказано в апеляційній скарзі, суд першої інстанції вірно вказав, що згідно положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.
Такий правовий висновок ВС зробив у постанові від 08.07.2020 у справі №686/16196/15-ц.
Оскільки позивач не позбавлена володіння як власник земельної ділянки, а просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні її земельною ділянкою, які виникли внаслідок самовільного будівництва, зробленого відповідачем, тобто порушення її прав є триваючим, суд у цій справі вірно дійшов висновку, що має місце саме негаторний позов, до якого позовна давність не застосовується.
Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, апеляційна скарга відповідача не містить.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14.12.2021 у цій справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача – без задоволення.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14.12.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Канівська міська рада Черкаської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 11.05.2022.

Суддя-доповідач                        
Судді