Постанова
Іменем України
 
06 липня 2022 року
м. Київ
 
справа № 715/1081/20
провадження № 61-11086св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,         Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , відповідач -  ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Тимофтій Леся Миколаївна,  	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 березня 2021 року в складі судді Маковійчук Ю. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 червня 2021 року в складі колегії суддів:  Литвинюк І. М., Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.,                 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М., про визнання договорів дарування недійсними.
Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2017 року між нею та її дочкою ОСОБА_3 укладено договір дарування 9/14 частки у праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 , та договір дарування 9/14 частки у праві власності земельної ділянки, кадастровий номер 7321086400:01:002:0030, яка знаходиться в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області (на які розташований будинок).
Однак, ці договори не відповідають її внутрішній волі щодо правової природи правочину. Позивач мала на меті укласти договір довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги і догляду. На підтвердження цього зазначила, що на початку квітня 2017 року в силу похилого віку її стан здоров`я та самопочуття суттєво погіршилися, вона частково втратила зір, тривалий час хворіла різними тяжкими і хронічними захворюваннями, у зв`язку з чим неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні в Глибоцькій ЦРЛ з приводу хвороби серця та зору. Відповідач деякий час після укладення договорів здійснювала догляд за нею, однак в подальшому виїхала за кордон і припинила приймати будь-яку участь у її матеріальному забезпеченні, не цікавиться її здоров`ям та повідомила, що наміру брати участь у її утриманні та догляді вона не має.
Позивач просила суд: 
-          визнати недійсним договір дарування 9/14 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , укладений           22 травня 2017 року між нею та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу         Тимофтій Л. М. та зареєстрований в реєстрі за № 541;
 
визнати недійсним договір дарування 9/14 часток у праві власності на  земельну ділянку площею 0,2478 га (кадастровий номер 7321086400:01:002:0030), укладений 22 травня 2017 року між нею і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М. та зареєстрований в реєстрі за № 543. 
Застосувати наслідки недійсності договорів дарування від 22 травня 2017 року та повернути їй у власність відповідне майно.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування 9/14 частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М. 22 травня 2017 року та зареєстрований в реєстрі за № 541.
Визнано недійсним договір дарування 9/14 частки у праві власності на земельну ділянку площею 0,2478 га, кадастровий номер 7321086400:01:002:0030, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М. 22 травня 2017 року та зареєстрований в реєстрі за     № 543.
Застосовано наслідки недійсності правочинів:
Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на: 9/14 частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1253764173210; 9/14 частки у праві власності на земельну ділянку площею 0,2478 га, кадастровий номер 7321086400:01:002:0030 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1160546273210.
Повернуто у власність ОСОБА_1 9/14 частки у праві власності на  житловий будинок АДРЕСА_1 та 9/14 частки у праві власності  на земельну ділянку площею 0,2478 га, кадастровий номер 7321086400:01:002:0030; 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 березня 2021 року - без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для задоволення позовних вимог.     ОСОБА_1 є людиною похилого віку, за станом здоров`я потребуваластороннього догляду, а тому погодилася на передачу частки житлового будинку, який є її єдиним житлом та у якому вона продовжує проживати після укладення договору дарування, у власність відповідача, лише за умови довічного утримання. При укладенні договорівдарування волевиявлення позивачане було спрямоване на добровільне та безоплатне відчуження належного їй майна на користь обдарованої, вона помилялася щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення між нею і відповідачем, оскільки вважала, що укладає договори довічного утримання.
Визнавши недійсними відповідні правочини, суди вважали правомірним застосування наслідків недійсності правочинів за вимогою позивача (реституції), шляхом скасування реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем, яку вчинено на підставі недійсних правочинів та повернення майна у власність позивача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
01 липня 2021 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 березня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 червня 2021 року.
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 березня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 червня               2021 року, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 02 червня 2021 року в справі                        № 752/2166/18, від 02 червня 2021 року в справі № 201/21327/15-ц, від        07 квітня 2021 року в справі № 643/13968/18, від 21 квітня 2021 року в справі № 686/11450/19, від 02 червня 2021 року в справі № 752/21327/15-ц, від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, від 19 червня 2019 року в справі № 643/17966/14-ц, від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц, від 13 листопада 2019 року в справі № 369/9908/15-ц, від 18 листопада 2020 року в справі № 757/52096/18-ц, від 27 листопада 2018 року в справі               № 905/1227/17, від 17 березня 2021 року в справі № 641/1452/17, від           23 квітня 2021 року в справі № 463/5231/16-ц, від 31 травня 2021 року в справі № 644/5462/17, від 02 червня 2021 року в справі № 201/2166/18, від 01 червня 2021 року в справі № 308/2187/17. Також заявник вважає, що немає підстав для визнання спірних правочинів недійсними, оскільки позивач не надала суду будь-яких належних і допустимих доказів, що вона помилялася щодо природи правочинів і між сторонами були укладені інші договори.
Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Доводи інших учасників справи
У серпні 2021 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу, у якій вказувала на необґрунтованість її доводів; зазначала про законність оскаржуваних рішень; просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Позивачу ОСОБА_1 на підставі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 грудня 2009 року в справі № 2-922/09 належало 9/14 частки у праві власності на  житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 80,10 кв. м (у тому числі житловою - 28,10 кв. м). 
ОСОБА_1 на підставі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2016 року в справі № 715/2313/16-ц належало 9/14 часток у праві власності на  присадибну земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,2478 га, кадастровий номер 7321086400:01:002:0030, яка розташована за вищевказаною адресою.
22 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено:
-          договір дарування 9/14 частки у праві власності на  житловий будинок АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та       ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М. 22 травня 2017 року та зареєстрований в реєстрі за № 541;
-          договір дарування 9/14 частки у праві власност наі земельну ділянку площею 0,2478 га, кадастровий номер 7321086400:01:002:0030, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М. 22 травня 2017 року та зареєстрований в реєстрі за     № 543.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_2 .
Відповідач ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_3 ) з 2017 року постійно проживає з чоловіком та неповнолітньою дитиною у Литві, що не заперечувалося сторонами.
ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 (яка є особою з інвалідністю з дитинства), проживають разом у спірному будинку. ОСОБА_1 є власником 5/14 часток у праві  власності на зазначений  будинок.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
У статті 717 ЦК України зазначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Якщо правочин встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника майнову або немайнову дію, то він не може вважатися договором дарування, оскільки правовою метою саме договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про обґрунтованість позову про визнання недійсним договорів дарування 9/14 часток у праві власності на будинок та земельну ділянку, оскільки вважав, що позивач в силу похилого віку та негативного стану здоров`я потребувала стороннього догляду та утримання; укладаючи оспорювані договори, діяла під впливом помилки щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків сторін, які виникнуть після їх укладення між нею і відповідачем. оскільки збиралася відчужувати та передавати це майно у власність відповідача лише за умови довічного утримання, яке їй обіцяла відповідач. Додатковим доказом цих обставин є те, що позивач після укладення правочинів продовжувала проживати у спірному будинку, іншого житла у неї немає.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає, що оскаржувані судові рішення не підлягають скасуванню з огляду на таке.
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України » від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими  обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування. 
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 викладений висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
Відповідно до статті 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» (в редакції на момент укладення спірних договорів) громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.
Судами установлено, що на час укладення оспорюваних правочинів ОСОБА_1 було 72 роки, вона мала негативний стан здоров`я (ішемічна хвороба серця, дифузорний кардіосклероз; постійна фібриляція передсердець, тахісистолічна форма; серцева недостатність ІІ А ст. ФК (функційний клас) ІІІ; ангіономія сітківки; ЦАДЕ ІІ вестибуло-атактичний синдром), що підтверджується наявними в матеріалах справи медичними документами. Як особа похилого віку позивач мала низку захворювань, потребувала стороннього догляду та допомоги.
Також установлено та не заперечувалося відповідачем, що після укладення спірних договорів позивач ОСОБА_1 продовжувала проживати у спірному будинку, іншого житла вона не має. Тобто спірне майно не вибуло з її фактичного володіння та користування. Отже, фактичної передачі спірного нерухомого майна, яке є єдиним житлом позивача, після укладення спірних правочинів від позивача (як дарувальника) до відповідача ОСОБА_3 (як обдарованої) не відбулося.
З довідки Глибоцької селищної ради від 03 квітня 2020 року видно, що в житловому будинку АДРЕСА_1 постійно проживає позивач ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 (яка є особою з інвалідністю). Житлово-комунальні послуги сплачує ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними квитанціями.
Суди також надали оцінку показам свідків, які підтвердили, що догляд за позивачем повинна була здійснювати саме ОСОБА_3 (дочка), яка мала отримати у власність спірне майно. Тобто, позивач мала певні сподівання на те, що відчужуючи відповідне майно на користь своєї дочки (відповідача), вона отримає довічний догляд за нею.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову про визнання недійсними договорів дарування частки будинку та земельної ділянки, де він розташований, оскільки вважав, що ОСОБА_1 , будучи особою похилого віку (на дату укладення правочину їй було 72 років) та мала негативний стан здоров`я, потребувала стороннього догляду, тому, укладаючи оспорювані договори, помилилася щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення між сторонами. 
З урахуванням встановлених обставин справи, виходячи з того, що дарувальник ОСОБА_1 помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи вчинених правочинів, прав та обов`язків сторін за цим договором, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за нею, суди дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання спірних договорів дарування недійсними.
Крім цього, судами згідно статті 216 ЦК України обґрунтовано застосовано наслідки недійсності спірних правочинів за вимогою позивача (реституцію) - шляхом скасування реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем, яку вчинено на підставі недійсних правочинів та повернення відповідного майна у власність позивача.
Колегія суддів бере до уваги також висновки, викладені у постановах Верховного Суду України: від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1124цс15, від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2087цс15, від 03 лютого 2016 року в справі № 6-1364цс15, від 20 квітня 2016 року в справі № 6-372цс16; у постановах Верховного Суду: від 03 травня 2018 року в справі                        № 755/21068/14-ц, від 10 січня 2019 року в справі № 489/4535/16-ц, від        10 квітня 2019 року в справі № 522/9562/16-ц, від 22 січня 2020 року в справі № 360/939/17, від 01 жовтня 2020 року в справі № 585/2413/19, від 14 липня 2021 року в справі № 552/7241/17, від 15 березня 2021 року в справі             № 755/10850/18, оскільки правовідносини у вказаних справах є подібними.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від  16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із їх обґрунтованістю.
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 02 червня 2021 року в справі                        № 752/2166/18, від 02 червня 2021 року в справі № 201/21327/15-ц, від       07 квітня 2021 року в справі № 643/13968/18, від 21 квітня 2021 року в справі № 686/11450/19, від 02 червня 2021 року в справі № 752/21327/15-ц, від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, від 19 червня 2019 року в справі № 643/17966/14-ц, від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц, від 13 листопада 2019 року в справі № 369/9908/15-ц, від 18 листопада 2020 року в справі № 757/52096/18-ц, від 27 листопада 2018 року в справі               № 905/1227/17, від 17 березня 2021 року в справі № 641/1452/17, від           23 квітня 2021 року в справі № 463/5231/16-ц, від 31 травня 2021 року в справі № 644/5462/17, від 02 червня 2021 року в справі № 201/2166/18, від 01 червня 2021 року в справі № 308/2187/17, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
У справі № 752/21327/15-ц Верховний Суд погодився із висновками судів про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, оскільки суди правильно застосували відповідні норми матеріального права, підставно констатували, що позивачем не надано доказів про вчинення нею оспорюваного правочину під впливом обману чи помилки.
У справі № 643/13968/18 Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири, зазначив, зокрема, що «апеляційним судом безпідставно залишено поза увагою показання свідка ОСОБА_6 , яка є орендарем спірної квартири з 2015 року та повідомила, що позивач не проживає за адресою спірної квартири, а мешкає у приватному будинку... Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував наявність у позивача на праві приватної власності іншого нерухомого майна… у м. Харкові… Отже, районний суд правильно визнав недоведеними посилання Особа_1 на те, що, будучи особою похилого віку, вона за станом здоров`я потребувала стороннього догляду, тому, укладаючи оспорюваний договір, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами».
У справі № 686/11450/19 Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору дарування квартири, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що позивач: дійсно не розуміла (помилилася) стосовно істотних умов спірного договору дарування у зв`язку із негативним станом здоров`я на час укладення спірного правочину; потребувала сторонньої допомоги, оскільки за нею здійснював догляд син. Належна позивачу спірна квартира, яке не є єдиним її житлом після укладення оспорюваного правочину перебувала у володінні та користуванні відповідача, оскільки позивач не проживала у ній, тобто спірний договір був фактично виконаний сторонами.
У справі № 638/2304/17 та у справі, яка переглядається, різні предмети позовів. Зокрема, у наведеній справі - визнання недійсним договору дарування грошових коштів від 18 грудня 2015 року.
У справі № 643/17966/14-ц та у справі, яка переглядається, різні предмети позовів. Зокрема, у наведеній справі - звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу по кредитному договору від 26 грудня 2007 року.
У справі № 569/4373/16-ц та у справі, яка переглядається, різні предмети позовів. Зокрема, у наведеній справі - виселення з квартири без надання іншого житла.
У справі № 369/9908/15-ц та у справі, яка переглядається, різні предмети спору. Зокрема, у наведеній справі -  визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації.
У справі № 757/52096/18-ц та у справі, яка переглядається, різні предмети спору. Зокрема, у наведеній справі -  стягнення аліментів.
У справі № 905/1227/17 та у справі, яка переглядається, різні предмети спору. Зокрема, у наведеній справі -    визнання недійсним на майбутнє договору оренди від 31 травня 2011 року нежитлових приміщень4 зобов`язання звільнити і повернути нежитлові приміщення.
У справі № 463/5231/16-ц Верховний Суд погодився із висновками судів про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири, оскільки на момент вчинення оспорюваного правочину обставини, щодо яких помилилася сторона правочину були відсутні; позивач чітко розуміла правову природу укладеного договору, наслідки укладення такого та перехід права власності на предмет договору дарування до обдарованого, оскільки маючи досвід укладення різного роду правочинів та судових справ у правовідносинах з іншими особами щодо розпорядження належною їй на праві власності квартирою могла відрізнити договір довічного утримання від договору дарування квартири.
У справі № 644/5462/17 та у справі, яка переглядається, різні предмети спору. Зокрема, у наведеній справі - визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень від 10 липня 2012 року.
У справі № 201/2166/18 Верховний Суд погодився із висновками судів про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння, оскільки  що на час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача відповідало її справжній волі (подарувати дочці частину будинку); претензії позивача стосуються не спірного будинку, а її матеріального утримання дочкою. Виходячи зі змісту позову та наданих пояснень, позивач помилилася не щодо природи спірного правочину, а в своїх сподіваннях отримувати матеріальне забезпечення від дочки; при цьому, позивач не заперечувала, що уклала договір дарування та розуміла який саме договір укладає.
У справі № 308/2187/17 Верховний Суд констатував, що встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору дарування частки житлового будинку від 07 липня 2014 року, укладеного між сторонами та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволені вказаної вимоги з огляду на те, що зі змісту договору вбачається, що позивач добре розумів та усвідомлював його умови, зміст та правову природу, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі саме на укладення договору дарування, а не договору довічного утримання.
Посилання заявника у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 02 червня 2021 року в справі № 752/2166/18, від 02 червня 2021 року в справі № 201/21327/15-ц, від 17 березня 2021 року в справі № 641/1452/17 є необґрунтованими, оскільки згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, Верховним Судом не ухвалювалися судові рішення за наслідками касаційного перегляду рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій у цих справах.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, предмети позовів та встановлені фактичні обставини на підставі наданих доказів.
Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Верховним Судом враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року). Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення в цій справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судами першої та апеляційної інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 березня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 червня   2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	В. М. Ігнатенко       С. О. Карпенко       В. А. Стрільчук