УХВАЛА
16 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 686/32235/19
провадження № 51-2380 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 30 травня 2022 року в кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019240250000535, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м Ленінськ-Кузнецьк Кемерівської області Росія, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі – КК України), 
встановив:  
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 на початку серпня 2019 року в лісопосадці неподалік с. Давидківці Хмельницького р-ну Хмельницької області здійснив безоплатне придбання наркотиковмісної речовини шляхом зривання кущів конопель, які в подальшому приніс до підсобного приміщення. Шляхом висушування та подрібнення незаконно виготовив наркотичний засіб – канабіс, загальною вагою (в перерахунку на суху речовину) 2715,447 г., який в період часу з початку серпня 2019 року по 08 листопада 2019 року незаконно зберігав за місцем свого проживання з метою особистого вживання без мети збуту.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 30 травня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2021 року – без змін. 
У касаційній скарзі засуджений та його захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просять змінити оскаржувані судові рішення та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. Посилаються на те, що суди, при призначенні покарання, не надали належної оцінки даним, що характеризують особу винного, зокрема його скрутний матеріальний стан та стан його здоров`я, внаслідок чого ОСОБА_4 використовував рослини коноплі в якості знеболювального. Також на їх думку суди не надали належної оцінки обставинам, що пом`якшують покарання, а саме щирому каяттю та активному сприянню розкриттю кримінального правопорушення. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого та захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, ч. 3 ст. 309 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги, які є аналогічними доводам апеляційної скарги ОСОБА_4 , та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.  
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції при призначенні покарання врахував фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини.
Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів та фактичні обставини кримінального провадження. Також судом враховано особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, раніше судимий, на шлях виправлення не став та вчинив нове кримінальне правопорушення, що характеризує його як особу, схильну до протиправних проявів. 
Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував наявність обставин, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також наявність обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання – рецедив злочину.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції вірно призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
При цьому суд апеляційної інстанції звернув увагу, що обвинуваченим, в процесі апеляційного розгляду, не було надано доказів на підтвердження свого незадовільного стану здоров`я.
Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого та захисника з приводу того, що суди не надали належної оцінки стану здоров`я ОСОБА_4 , не знайшли свого підтвердження.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й інші доводи, викладені обвинуваченим в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 та його захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. 
Отже, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2021 року та ухвали Хмельницького апеляційного суду від 30 травня 2022 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 30 травня 2022 року стосовно ОСОБА_4 відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                      ОСОБА_3