Постанова                                           
Іменем України                                 
26 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 522/23819/15-ц
провадження № 61-10480св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічними позовами) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічними позовами) - ОСОБА_2 , правонаступником якого у розглядуваній справі є ОСОБА_3 ,
відповідачі (позивачі за зустрічним позовом, треті особи, які не заявляють самостійних вимоги щодо предмета спору за позовом ОСОБА_2 ) -  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
відповідач за зустрічними позовами -  ОСОБА_6 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко Світлана Олександрівна, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Юрій Олександрович, на постанову Одеського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Колеснікова Г. Я., Ващенко Л. Г., від 27 травня 
2021 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою  АДРЕСА_1 , шляхом виселення, посилаючись на те, що вона є власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2015 року, укладеного між нею та відповідачами. Однак після відчуження спірної квартири попередні власники її не звільняють та не знімаються з реєстраційного обліку.
У лютому 2016 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7 , в якому з урахуванням поданих уточнень, просили суд визнати договір купівлі-продажу від 26 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_6 (діючої від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) та 
ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайличенко С. О., зареєстрований в реєстрі за № 414 недійсним та застосувати реституцію, як наслідок недійсності правочину.
В обґрунтування вимог зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 посилались на те, що наміру продавати спірну квартиру вони не мали, їх родина протягом тривалого часу знаходилась у дружніх, а в подальшому - родинних відносинах з ОСОБА_6 , яка є хрещеною матір`ю онуки ОСОБА_4 .
ОСОБА_6 разом зі своїм чоловіком  ОСОБА_8 переконали 
 ОСОБА_4 виступити поручителем по кредитному зобов`язанню в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Скай Марин» шляхом передачі спірної квартири у заставу.
ОСОБА_4 погодилася надати свою частину квартири в якості застави у зв`язку із існуванням у неї боргу перед  ОСОБА_6 , в обмін на її обіцянку простити борг. Для цього ОСОБА_4 04 вересня 2014 року видала на ім`я ОСОБА_6 довіреність.
Згодом ОСОБА_6 та ОСОБА_8 вмовили  ОСОБА_2 та ОСОБА_5 також виступити майновими поручителями по кредитному зобов`язанню ТОВ «Скай Марин».
Відповідачі оформили довіреності на ім`я ОСОБА_6 для зручності оформлення кредитних зобов`язань. Підготовкою довіреностей займався ОСОБА_8 , який привіз відповідачів до нотаріуса, де вони підписали довіреності, які, зі слів нотаріуса, містили типовий текст необхідний для укладення кредитних правочинів.
В кінці лютого 2015 року  ОСОБА_6 звернулася до  ОСОБА_2 з проханням надати оригінали документів на спірну квартиру, після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перестали виходити на зв`язок та не віддали документи на квартиру.
Про факт продажу квартири на користь ОСОБА_7 вони дізнались тоді, коли ОСОБА_5 вирішила отримати в органах нотаріату інформацію про передачу спірної квартири в заставу.
Після чого вони звернулися до правоохоронних органів, де було відкрите кримінальне провадження. 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 вважали, що договір купівлі-продажу від 26 лютого 2015 року є недійсним в силу вимог статті 232 ЦК України, як такий, що вчинено внаслідок зловмисної домовленості їх представника із другою стороною.
Відповідачі наголошували на тому, що не мали наміру продавати спірну квартиру. Всі юридично значимі дії, пов`язані з відчуженням квартири (замовлення грошової оцінки спірної квартири, відкриття банківського рахунку для зарахування коштів від продажу спірної квартири, в тому числі сплата коштів за відкриття та обслуговування банківського рахунку та сплата банківської комісії за зняття грошових коштів від продажу валюти) вчиняла  ОСОБА_6 самостійно.
Вважали, що ОСОБА_7 знаходилась у близьких відносинах із ОСОБА_6 , оскільки не вимагала підтвердження виселення відповідачів з житла, не вимагала документів щодо наявності заборгованості по оплаті вартості житлово-комунальних послуг, не здійснила огляд спірної квартири.
Відповідачі мають сумніви щодо реального перерахування коштів за оспорюваним правочином та вважають, що квартира була продана за заниженою вартістю, кошти від продажу квартири вони від ОСОБА_6 , як свого представника за довіреністю, не отримали.
У липні 2016 року ОСОБА_2 , правонаступником якого у розглядуваній справі є ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання довіреності, виданої ним 02 жовтня 2014 року на ім`я ОСОБА_6 , та договору купівлі-продажу спірної квартири від 26 лютого 2015 року недійсними (справа № 522/23819/15-ц).
Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 01 серпня 2016 року справи № 522/13049/16-ц та № 522/23819/15-ц об`єднано в одне провадження.
В обґрунтування недійсності довіреності  ОСОБА_2 стверджував, що 
02 жовтня 2014 року ОСОБА_8 відвіз його де нотаріуса, який дав йому заздалегідь заготовлений текст довіреності. Оригінал його паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру нотаріус не просив.
ОСОБА_2 вказував, що страждав на захворювання очей, погано бачив, про що повідомив нотаріуса. Хтось із співробітників нотаріальної контори поклав на текст довіреності лінійку та сказав, щоб він написав свої прізвище, ім`я та по-батькові і поставив підпис безпосередньо над лінійкою на дотик.
Він запитав, чому для оформлення кредиту надається довіреність з великою кількістю тексту, на що нотаріус роз`яснила йому, що у них стандартний бланк, але в ньому відображена його воля, спрямована на доручення ОСОБА_6 вчинення дій, пов`язаних з кредитними зобов`язаннями.
Текст довіреності йому зачитано не було, відповідна відмітка в тексті довіреності відсутня. 
ОСОБА_2 стверджував, що нотаріус не звернула увагу на його хворобу та порушила вимогу пунктів 5 та 6 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5).
ОСОБА_6 , укладаючи договір купівлі-продажу квартири, умисно перевищила свої повноваження як представника. Він не надавав згоди та грошових коштів на оплату витрат, необхідних для укладення договору купівлі-продажу, не надавав дозволу на відкриття банківського рахунку.
Також посилався на порушення нотаріусом вимог законодавства щодо порядку оформлення правочинів при наявності у сторін переважного права купівлі-продажу, щодо відчуження часток спільної власності та визначення предмету договору.
Інформація про рух справи в судах та короткий зміст оскарженого судового рішення 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси, у складі судді Загороднюка В. І., від 05 грудня 2016 рокупозовні вимоги ОСОБА_7 задоволено. 
Усунуто ОСОБА_7 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з цієї квартири ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 . 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним і застосування реституції та позову 
ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що грошові взаємовідносини між ОСОБА_9 , як повіреним, та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і 
ОСОБА_5 , як довірителями, щодо передачі коштів, отриманих повіреним за договором купівлі-продажу від 26 лютого 2015 року, компенсації витрат повіреного тощо, не впливають на дійсність договору купівлі-продажу та довіреності, виданої ОСОБА_2 
ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не доведено наявності порушень вимог частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України станом на дату підписання та нотаріального посвідчення довіреності від імені ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та договору купівлі-продажу від 26 лютого 2015 року. Докази звернення 
ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до нотаріуса з питання оформлення довіреностей саме для передачі спірної квартири в іпотеку в забезпечення виконання кредитних зобов`язань ТОВ «Скай-Марін» суду 
не надано.
Суд відхилив доводи відповідачів щодо продажу спірної квартири за заниженою вартістю, оскільки за змістом наявних у справі довіреностей вони доручили ОСОБА_6 здійснювати відчуження квартири на умовах за її розсудом, тобто вчиняючи від імені відповідачів договір купівлі-продажу від 26 лютого 2015 року ОСОБА_6 діяла в межах наданих їй повноважень.
ОСОБА_2 ознайомився зі змістом довіреності від 02 жовтня 
2014 року та мав інформацію наявні у ній повноваження представника. 
Також суд врахував, що ані у первинній редакції зустрічного позову, ані в уточненій редакції, ОСОБА_2 не зазначав про неможливість прочитання документів або підписання ним оспорюваної довіреності на дотик. Такі посилання були зроблені ним лише через п`ять місяців після початку розгляду зустрічного позову.
На підставі довіреностей від 04 вересня 2014 року та 02 жовтня 2014 року був здійснений продаж усієї спірної квартири, а не окремої її частки, що не потребувало письмового повідомлення співвласниками один одного про відчуження часток квартири. Крім того, наслідком порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, є виникнення у співвласника права пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця, а не визнання відповідного правочину недійсним.
Суд також врахував розбіжності в наведених відповідачами причинах та мотивах підписання і нотаріального посвідчення довіреностей на ім`я ОСОБА_6 .
Суд вказав, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не доведено наявність підстав для визнання довіреності від імені 
ОСОБА_10 та договору купівлі-продажу від 26 лютого 2015 року такими, що вчинені внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. ОСОБА_6 здійснила продаж спірної квартири, як це було передбачено виданими відповідачами довіреностями, ціна була визначена відповідно до звіту суб`єкта оціночної діяльності, що містить зокрема дані фотофіксації об`єкту оцінки (квартири) як ззовні, так і зсередини. 
Матеріали справи не містять доказів вчинення договору купівлі-продажу 
від 26 лютого 2015 року за зловмисною домовленістю ОСОБА_6 зі ОСОБА_7 . Взаємовідносини між ОСОБА_6 як представником та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як довірителями не можуть бути підставою для позбавлення ОСОБА_7 права власності на придбану нею квартиру.
Суд погодився з доводами ОСОБА_7 про наявність в неї прав вимагати усунення перешкод у користуванні своєю квартирою шляхом виселення відповідачів, як колишніх її власників.
Постановою Одеського апеляційного суду від 06 березня 2019 року апеляційну скаргу представників ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси 
від 05 грудня 2016 року - без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що оскаржуване рішення районного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права є законним та обґрунтованим. 
Постановою Верховного Судувід 12 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_4 - адвоката Гніздовської Г. М. задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 06 березня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд виходив із того, що справа в суді апеляційної інстанції була розглянута 06 березня 2019 року за відсутності ОСОБА_5 , 
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , які не були належним чином повідомлені про час і місце слухання справи відповідно до статей 128-130 ЦПК України, що в силу вимог пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України є підставою для обов`язкового скасування судового рішення.
Постановою Одеського апеляційного суду від 27 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , в особі 
ОСОБА_3 , задоволено частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року скасовано.
Позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 в особі 
ОСОБА_3 , задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу (із внесеними змінами) квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 лютого 2015 року між ОСОБА_6 , яка діяла від імені 
ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С. О., за реєстром №414.
Повернуто сторони договору у попередній стан шляхом повернення у власність ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 .
В задоволенні позову ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_3 , до 
ОСОБА_6 про визнання недійсною довіреності відмовлено.
В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відмовлено.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення закрито.
Колегія суддів виходила з того, що, укладаючи договір купівлі-продажу 
від 26 лютого 2015 року, ОСОБА_6 діяла не в інтересах довірителів, розпорядившись коштами від продажу квартири на власний розсуд та користь, а факт згоди ОСОБА_7 купити квартиру, яка не була вільною, а також укласти договір до перерахування коштів через банк, є ознакою існування домовленостей між ними, що не відповідало інтересам ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 
ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 наміру продавати квартиру не мали, а кошти від продажу квартири ОСОБА_6 їм не передала. 
ОСОБА_2 був обізнаний з текстом виданої ним довіреності 
від 14 жовтня 2014 року, а недотримання нотаріусом обов`язку зазначення в тексті довіреності про те, що він прочитаний вголос, не є підставою для її скасування.
Вимоги ОСОБА_7 про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ґрунтуються на договорі, який визнаний недійсним, а тому задоволенню не підлягають.
В частині позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про виселення провадження у справі підлягає закриттю, оскільки ОСОБА_2 помер, а правовідносини, які виникли із вимог про виселення, не допускають правонаступництва.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржену постанову апеляційного суду скасувати в частині вирішення вимог її позову про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та вимог зустрічного позову ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним і застосування реституції, залишивши в цій частині в силі рішення Приморського районного суду                м. Одеси від 05 грудня 2016 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
23 червня 2021 року представник  ОСОБА_7 - адвокат 
Розенбойм Ю. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу у цивільній справі № 522/23819/15-ц на постанову Одеського апеляційного суду                від 27 травня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
У вересні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що приймаючи оскаржену постанову, суд апеляційної інстанції застосував положення статті 232 ЦК України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду 
від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц, від 16 січня 2020 року у справі № 759/8201/16-ц, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц, 
від 23 вересня 2020 року у справі № 544/35/18, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 621/2173/16, 
від 16 квітня 2020 року у справі № 350/1721/18, від 12 березня 2020 року у справі № 759/14137/17.
Заявник стверджує, що укладення оспорюваного договору купівлі-продажу відповідало волі відчужувачів, оскільки повноваження на продаж квартири зазначено в усіх трьох довіреностях, виданих власниками спірної квартири.
Неотримання відповідачами від свого представника коштів за продану квартиру не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, а може бути приводом для подання ними позову про стягнення цих коштів із представника на підставі статті 1006 ЦК України.
Наявність боргу по сплаті житлово-комунальних послуг та реєстрація у спірній квартирі попередніх повнолітніх власників не є перешкодою для укладання договору купівлі-продажу та не вказує на існування зловмисної домовленості представника продавців з покупцем. Так само, не свідчить про таку домовленість й те, що попередні власники спірної квартири не звільнили її після укладення правочину щодо відчуження майна. 
Касаційна скарга не міститься доводів щодо оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 27 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 , правонаступником якого у розглядуваній справі є ОСОБА_3 , до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання довіреності недійсною, а тому в силу положень статті 400 ЦПК України справа в цій частині касаційним судом не переглядається.
Відзив на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
04 вересня 2014 року ОСОБА_4 видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С. О. та зареєстровану в реєстрі за № 2037, якою уповноважила ОСОБА_6 на представництво інтересів у відповідних органах, установах, організаціях та організаціях з питань, пов`язаних із вчиненням правочинів щодо розпорядження (продажу, обміну, крім дарування), користування та експлуатації, здачі в оренду (найм) від її імені та в її інтересах, належної їй частки квартири під АДРЕСА_1 , на умовах за її розсудом, за ціну, їй відому, передання вказаного майна в іпотеку у забезпечення виконання зобов`язань за будь-якими кредитними договорами, договорами позики тощо та на правах майнового поручителя за будь-яку особу перед будь-якими фізичними та юридичними особами, а також вирішення будь-яких інших питань стосовно вказаної квартири. 
Вказаною довіреністю зокрема передбачено право замовити та отримати звіт про оціночну вартість квартири, підписати договір відчуження (крім дарування), представляти інтереси у банківських установах, виконувати усі інші дії, пов`язані з цією довіреністю.
02 жовтня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 видали довіреності на ім`я ОСОБА_6 , посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С. О. та зареєстровані в реєстрі за № 2310 та № 2309 відповідно, які за змістом тотожні довіреності, виданій ОСОБА_4 04 вересня 2014 року.
26 лютого 2015 року між ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (продавці) на підставі вказаних довіреностей, та ОСОБА_7 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири під АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С. О. та зареєстрований в реєстрі за № 414 (далі - договір купівлі-продажу).
Згідно пункту 2 договору купівлі-продажу за домовленістю сторін продаж вчинено за 652 100 грн, які представник продавців отримала на рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Глобус» від покупця повністю до підписання цього договору. Підписання цього договору свідчить, що розрахунок за продану квартиру здійснений повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавців.
27 лютого 2015 року між ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (продавці) на підставі вказаних вище довіреностей, та ОСОБА_7 (покупець) укладено договір про внесення змін до договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С. О. та зареєстрований в реєстрі за № 423, яким у зв`язку з виправленням помилок сторони виклали пункт 2 договору купівлі-продажу у наступній редакції: «За домовленістю сторін продаж квартири вчинено за 652 100 грн, які представник Продавця одержав на рахунок відкритий у ПАТ «Банк Восток» від Покупця повністю до підписання цього договору. Підписання цього договору свідчить, що розрахунок за продану квартиру здійснений повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавців».
Згідно звіту про незалежну оцінку, виготовленого 07 жовтня 2014 року 
ТОВ «Імперія Бізнес-Юг», вартість спірної квартири складає 652 100 грн.
ОСОБА_6 26 лютого 2015 року відкрила рахунок на власне ім`я в 
ПАТ «Банк Восток», на який ОСОБА_7 сплатила за придбану квартиру грошові кошти в сумі 652 100 грн, які ОСОБА_6 в той же день перерахувала ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 , а залишок отримала готівкою.
Суди встановили, що кошти від продажу квартири, ОСОБА_6 не передала ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ,
Витрати по оформленню договору купівлі-продажу ОСОБА_6 несла самостійно.
На час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були зареєстровані та фактично проживали в спірній квартирі, по якій існував борг зі сплати вартості житлово-комунальних послуг.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.
Спадкоємцем ОСОБА_2 є ОСОБА_3 . 
Позиція Верховного Суду
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Стаття 655 ЦК України встановлює, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму
Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 просили на підставі статті 232 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 лютого 2015 року, вчинений, на їх переконання, за відсутності вільного волевиявлення та за зловмисної домовленості їх представника з другою стороною.
Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.
Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. При цьому здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї (постанова Верховного Суду 
від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18).
За своєю правовою природою довіреністю є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).
Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Частинами першою та другою статті 238 ЦК України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє.
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 вересня 2014 року та 02 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С. О. посвідчено довіреності за реєстровими № 2037, № 2309 та № 2310, згідно з якими ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уповноважили 
ОСОБА_6 представляти їх інтереси, як власників квартири АДРЕСА_1 з питань, пов`язаних із вчиненням правочинів щодо розпорядження (продажу, обміну, крім дарування), користування та експлуатації, здачі в оренду (найм) від їх імені та в їх інтересах, належних їм часток цієї квартири, на умовах за її (повіреного) розсудом, за ціну, їй (повіреній) відому, передання вказаного майна в іпотеку у забезпечення виконання зобов`язань за будь-якими кредитними договорами, договорами позики тощо та на правах майнового поручителя за будь-яку особу перед будь-якими фізичними та юридичними особами, а також вирішення будь-яких інших питань стосовно вказаної квартири. 
Довіреності від 04 вересня 2014 року та 02 жовтня 2014 року,які видано з дотриманням положень статті 245 ЦК України, не були припинені та/або скасовані довірителями, а отже, з урахуванням їх змісту, наділяли повіреного  ( ОСОБА_6 ) відповідними повноваженнями.
Зокрема, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 надали повноваження ОСОБА_6 «…подавати та отримувати необхідні довідки та документи, робити від їх імені заяви, в тому числі заяву про належність їм майна на праві особистої приватної власності та про їх сімейний стан … замовити та отримати звіт про оціночну вартість належної їм частки квартири для цілей оподаткування або інший звіт про оцінку майна … підписати договір відчуження (крім дарування) … коли виникне така необхідність, отримати належні їм гроші, сплачувати необхідні платежі та податки, а також виконувати усі інші дії, пов`язані з цією довіреністю…».
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).
Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.
Отже для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявлення повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Зазначене відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом у постановах: від 22 квітня 2019 року у справ № 623/2518/17, провадження 
№ 61-22897св18, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, провадження № 61-11158св19, від 05 серпня 2020 року у справі 
№ 638/2324/14-ц, провадження № 61-16084св18, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18, провадження № 61-12793св19, від 19 квітня 
2021 року у справі № 748/41/20, провадження № 61-18420св20, від 07 грудня 2021 року у справі № 627/79/20, провадження № 61-10427св21.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга 
статті 77 ЦПК України).
Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 не довели належними та допустимими доказами підстав, передбачених статтею 232 ЦК України, для визнання недійсним договору купівлі-продажу, а також наявності у діях ОСОБА_6 зловмисної домовленості зі ОСОБА_7 , як покупцем, на укладення оспорюваного правочину. Суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно встановив обставини справи, внаслідок чого в частині вирішення вимог про визнання договору недійсним ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
При цьому районний суд належно оцінив зміст виданих  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 довіреностей, які на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу були чинними та в подальшому недійсними не визнавались (стаття 204 ЦК України).
Видаючи довіреності, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , як повнолітні та дієздатні особи, повинні були розуміти правові наслідки своїх дій та те, що вони наділили ОСОБА_6 , в тому числі правом продажу належного їм майна на умовах, визначених повіреним.
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимог щодо визнання недійсними виданих ними довіреностей ОСОБА_6 не заявляли. У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсною виданої ним довіреності 
від 02 жовтня 2014 року відмовлено та постанову Одеського апеляційного суду від 27 травня 2021 року в цій частині правонаступник ОСОБА_2 в касаційному порядку не оскаржує. 
Ціна продажу квартири за договором відповідає вартості квартири визначеній у звіті суб`єкта оціночної діяльності. 
Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року та ухвалюючи нове про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 лютого 2015 року із застосуванням наслідків недійсності цього правочину не врахував, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). 
Доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що контрагент за договором вступив у зловмисну домовленість із представником сторони оспорюваного правочину.
Процесуальний обов`язок доказування покладено саме на позивача 
(статті 12, 81 ЦПК України).
Натомість у розглядуваній справі недобросовісність ОСОБА_7 та наявність в неї зловмисної домовленості із ОСОБА_6 не була доведена. 
Придбання квартири по який наявна заборгованість за житлово-комунальні послуги, або в якій на момент продажу залишаються зареєстровані колишні власники, саме по собі не підтверджує наявність зловмисної домовленості між представником продавців та покупцем.
Посилання апеляційного суду, на те, що договір було укладено до сплати коштів за квартиру є необґрунтованими та спростовані дослідженими судами відомостями ПАТ «Банк Восток» щодо зарахування 26 лютого 
2015 року коштів від ОСОБА_7 на рахунок ОСОБА_6 , а також матеріалами нотаріальної справи наданими судам нотаріусом Михайлюченко С. О., в яких наявна квитанція ПАТ «Банк Восток» про сплату покупцем коштів за придбану квартиру.
Описка у договорі в найменуванні банку через який була проведена оплата за квартиру не свідчить про недійсність такого договору.
Суд першої інстанції правильно вказав, що не передача ОСОБА_6 відповідачам отриманих від продажу квартири коштів не є підставою для визнання правочину недійсним, однак не позбавляє їх права звернутися до суду із відповідним позовом до повіреного.
Висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_7 придбала квартиру без її відвідування та отримання ключів, нічим не підтверджені.
Представник ОСОБА_7 в апеляційному суді пояснив, що 
 ОСОБА_4 представила їй ОСОБА_6 як свого представника та в спірній квартирі позивач була двічі: при першому знайомстві та потім із оцінювачем. 
Доводи відповідачів про те, що  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
ОСОБА_2 не мали наміру відчужувати належну їм квартиру, а хотіли передати її в заставу з метою забезпечення виконання ТОВ «Скай Марин» кредитних зобов`язань не підтверджені будь якими доказами. 
Також в матеріалах справи відсутні докази існування боргових зобов`язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_6 , як про це стверджували відповідачі. 
Висновки місцевого суду в частині вирішення вимог зустрічного позову  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним і застосування реституції, а також позову 
ОСОБА_2 , правонаступником якого у розглядуваній справі є ОСОБА_3 , до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відповідають висновкам сформульованим у постановах Верховного Суду від 20 квітня 2021 року у справі 
№ 727/967/16-ц, від 16 січня 2020 року у справі № 759/8201/16-ц, 
від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц, від 04 листопада 
2020 року у справі № 370/2309/18, від 03 лютого 2021 року у справі 
№ 621/2173/16, від 16 квітня 2020 року у справі № 350/1721/18, 
від 12 березня 2020 року у справі № 759/14137/17, на які посилається  ОСОБА_7 як на підставу касаційного оскарження постанови апеляційного суду, підстав для відступу від яких колегія суддів не вбачає.
Відповідно до положень статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції помилково скасовано рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом касаційного перегляду, а тому касаційна скарга підлягає задоволенню, постанова Одеського апеляційного суду 
від 27 травня 2021 року в наведеній частині скасуванню, із залишенням в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 
2016 року.
Щодо позовних вимог ОСОБА_7 про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).
У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Згідно наданих нотаріусу документів, на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу  ОСОБА_5 1999 року народження та 
  ОСОБА_4 1952 року народження, були зареєстровані у спірній квартирі понад 15 років та фактично проживали в ній.
 
Перед укладенням договору купівлі-продажу від 26 лютого 2015 рокунотаріусом була отримана інформація із державних реєстрів про відсутність зареєстрованих прав ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на інше нерухоме майно.
Матеріали справи не містять відомостей про наявність у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 іншого житла. 
Таким чином ОСОБА_7 була обізнана із фактом проживання в спірній квартирі відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і відсутністю в них іншого житла. 
Договором купівлі-продажу від 26 лютого 2015 року сторони 
не врегулювали питання подальшого проживання     ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у спірній квартирі.
Відомості про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 отримали від ОСОБА_6 кошти за квартиру, які б могли використати на придбання іншого житла, в матеріалах справи відсутні.
За обставин розглядуваної справи, Верховний Суд, дійшов висновку, що виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 становитиме для них надмірний тягар, а позивачем у цій справі не доведено, що таке виселення буде відповідати засадам пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. 
Апеляційний суд, дійшов загалом правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_7 про виселення  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , але допустив помилку при мотивуванні своїх висновків в цій частині.
За змістом статті 412 ЦПК України суд змінює судове рішення повністю або частково, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
За таких обставин, постанову апеляційного суду в частині вирішення позову  ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення необхідно змінити, шляхом зміни мотивувальної частини з урахуванням висновків, викладених у цій постанові Верховного Суду.
Встановивши, що ОСОБА_2 під час судового розгляду помер, апеляційний суд, з підстав передбачених пунктом 7 частини першої статті 255 ЦПК України, дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог  ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_7 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Юрій Олександрович, задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 27 травня 2021 року в частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , правонаступником якого у розглядуваній справі є ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко Світлана Олександрівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування реституції та вимог позову ОСОБА_2 , правонаступником якого у розглядуваній справі є ОСОБА_3 , до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко Світлана Олександрівна Гаврилова Катерина Олегівна, ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним скасувати, залишивши в цій частині в силі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 грудня 2016 року.
Постанову Одеського апеляційного суду від 27 травня 2021 року в частині вирішення вимог позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови Верховного Суду.
В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 27 травня 
2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович