УХВАЛА

14 червня 2022 року 
м. Київ

справа № 280/6893/20
адміністративне провадження № К/990/12650/22 

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Губської О.А., перевіривши касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року у справі №280/6893/20 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,  
в с т а н о в и в:    
ОСОБА_1   звернулася з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України, у  якому просила:    
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати судді Чернігівського районного суду Запорізької області  ОСОБА_1   суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;    
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1   на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судці 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а також надбавки за вислугу років 20% від посадового окладу, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по 29 липня 2020 року, у сумі 71407 гривень;    
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області провести перерахунок середнього заробітку для цілей оплати додаткової відпустки в зв`язку з навчанням з 30 липня по 28 серпня з врахуванням сум обмеження суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 30 червня 2020 року та провести доплату відповідних сум ОСОБА_1 .  
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року позов задоволено: визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати  ОСОБА_1   суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки) із застосуванням обмеження, визначеного статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати суддівську винагороду  ОСОБА_1   за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину з відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області провести перерахунок середнього заробітку для цілей оплати додаткової відпустки в зв`язку з навчанням з 30 липня 2020 року по 27 серпня 2020 року з врахуванням сум обмеження суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 30 червня 2020 року та провести доплату відповідних сум ОСОБА_1 .  
Не погоджуючись із  такими судовими рішеннями,  Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області  звернулося із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), надіславши її 18 травня 2022 року  засобами поштового зв`язку, яка надійшла до Суду 24 травня 2022 року.  
Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з таких підстав.      
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.      
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".      
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.      
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким внесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.      
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:      
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;      
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;      
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;      
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 351 цього Кодексу.      
Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).      
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.      
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.      
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).      
Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.    
Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судами попередній інстанцій під час розгляду цієї справи не враховано висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/90, щодо необхідності застосування статей 22-23 Бюджетного кодексу України під час нарахування та виплати суддівської винагороди.    
Вказані доводи відповідача свідчать про довільне та вибіркове тлумачення Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20 та не підтверджують, що викладені ним висновки не враховані судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні постанови.    
Також підставою перегляду оскаржуваних судових рішень скаржник зазначає неврахування судами попередній інстанцій під час розгляду справи висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 29 липня 2021 року у справі №340/1727/20, від 28 липня 2021 року у справі №340/1901/20, від 28 липня 2021 року у справі №160/6740/20, правовідносини у яких, на думку скаржника, є подібними правовідносинам у даній справі, відносно того, що судові рішення на користь суддів виконуються за рахунок бюджетної програми для забезпечення виконання судових рішень - КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів", шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів із вказаної бюджетної програми.    
Втім, вказані доводи скаржника наведені без взаємозв`язку із підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині 4 статті 328 КАС України.  
Доводи заявника касаційної скарги, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, а саме: не врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах  від 22 жовтня 2020 року у справі № 822/2043/16, від 28 жовтня 2020 року у справі № 823/2372/17, від 24 листопада 2020 року у справі №802/1133/18-а, від 08 грудня 2020 року у справі №500/2104/18, від 08 грудня 2020 року у справі № 273/551/16-а,  від 09 грудня 2020 року у справі №766/17454/16-а, від 21.12.2020 у справі № 640/2431/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 607/18139/15-а, від 23 грудня 2020 року у справі № 825/3135/15-а щодо ретроактивності рішень Конституційного Суду України, є необґрунтованими з огляду на таке.  
Так, у  справі № 822/2043/16 суд встановив, що позивача було звільнено з посади судді 08 вересня 2016 року, а з 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" і саме відповідно до вимог цього закону позивач звертався до суду про стягнення на його користь вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою відповідно до статті 143 цього Закону.    
У справі № 823/2372/17 предметом розгляду було невиплата вихідної допомоги у зв`язку із виходом судді у відставку, передбаченої статтею 136 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції, чинній до 01.04.2014.    
У справах №500/2104/18, №766/17454/16-а, №273/551/16-а, №802/1133/18-а спірні правовідносини стосувалися відмови у проведенні перерахунку пенсії.    
У справі №640/2431/19 предметом розгляду було нездійснення нарахування та виплати суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України Про судоустрій та статус суддів від 07 липня 2010 року, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України Про Державний бюджет на 2017 рік та Законом України Про Державний бюджет на 2018 рік, у період з 01 січня 2017 року по 04 грудня 2018 року.    
Під час розгляду справи №607/18139/15-а суд встановив, що на час виникнення спірних правовідносин положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України були чинними, а отже підлягали застосуванню. Відтак, суд зазначив, що здійснюючи відповідні відрахування пенсійний орган діяв відповідно до вимог чинного у цей період законодавства. В частині визнання протиправними дій УПФУ в м. Тернополі щодо обмеження розміру пенсії позивача десятьма прожитковими мінімумами починаючи з 26 жовтня 2015 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача суми пенсії, недоотримані внаслідок обмеження десятьма прожитковими мінімумами, судові рішення першої та апеляційної інстанцій за касаційною скаргою позивача не переглядалися, оскільки в зазначеній частині були прийняті на користь позивача.    
Спірні правовідносини у справі №825/3135/15-а виникли 16 липня 2015 року (дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді у зв`язку із поданням заяви про відставку). У цій справі суд встановив, що дія підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні втратила чинність 15 квітня 2020 року, а спірні правовідносини між сторонами виникли до зазначеної дати. За таких обставин, суд дійшов висновку, що Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного Рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.   
Водночас у цій справі, предметом оскарження є дії Територіального управління ДСА України у Запорізькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та зобов`язання  Територіальне управління  ДСА України у Запорізькій області провести перерахунок суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", та виплатити недоотриману частину.    
Таким чином суб`єктний склад учасників відносин, об`єкт та предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм (зокрема, час, місце, підстави виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) у цій справі та наведених у касаційній скарзі справах є різними.    
Отже, дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної конкретної зазначеної справи, Верховний Суд резюмує, про помилковість означених доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.    
З огляду на викладене, Суд вважає безпідставним посилання скаржника на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження.  
Посилання скаржника на пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження також є безпідставними, оскільки у разі такого посилання необхідно навести порушені судами норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в сукупності з обґрунтуванням підстав, передбачених частинами 2 та 3 статті 353 КАС України.    
Отже, необхідно зазначити підставу, визначену частинами 2 та 3 статті 353 КАС України, а також обґрунтувати наявність порушення процедури розгляду справи, передбаченої частиною 2 статті 353 КАС України.    
Твердження скаржника щодо неправильного застосування (незастосування) судами статті 130  Конституції України, статей 23, 51 Бюджетного кодексу України та статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України", не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 4 статті 328 КАС України, та не містить підстав, передбачених частинами 1 та 2 статті 353 КАС України.    
Крім того, у тексті касаційної скарги міститься посилання скаржника на обґрунтування своєї позиції у розділах 1 - 3 касаційної скарги.    
Водночас Суд зазначає, що у розділах 1 - 3 касаційної скарги скаржником наведено частковий опис обставин справи, процитовано положення Конституції України, Бюджетного кодексу України, Закону України "Про судоустрій і статус суддів", інші нормативно-правові акти, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, проте скаржник не виклав ці мотиви у взаємозв`язку із обставинами справи та виключними підставами, передбаченими частиною 4 статті 328 КАС України.  
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи та переоцінки доказів. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.  
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.        
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.        
З огляду на те, що заявник не виклав передбачених КАС України обґрунтованих підстав для оскарження у касаційному порядку судових рішень, зазначених у частині 1 статті 328 КАС України, касаційну скаргу слід  повернути скаржнику, з огляду на вимоги пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.      
Враховуючи, що касаційна скарга підлягає поверненню на підставі пункту 4 частини 5 статті 332 КАС України, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та відстрочення сплати судового збору Суд не вирішує.  
На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Суд  
у х в а л и в:        
Касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року у справі №280/6893/20 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України  про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії  повернути скаржнику.        
Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.        
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.        
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.    

Суддя                                                                                                     О.А. Губська