П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  600/5252/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Левицький В.К.  
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   

30 травня 2022 року
м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Білої Л.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернівецької міської ради на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року (ухвалене в м. Чернівці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради, в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати пункт 9 рішення сесії Чернівецької міської ради 8 скликання від 29.04.2021 за № 233;
- зобов`язати Чернівецьку міську раду надати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 0,05 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою (по АДРЕСА_1 ).
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Позивач своїм правом, передбаченим ст. 300, 304 КАС України не скористалась та не подала відзив на апеляційну скаргу.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 21 квітня 2022 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 19.03.2015.
18.02.2021 позивач звернувся із заявою до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1  у власність орієнтованою площею 0,05 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, згідно графічних матеріалів, які додаються.
Пунктом 9 рішення 5 сесії Чернівецької міської ради VIІI скликання від 29.04.2021 № 233 відмовлено позивачеві, учаснику бойових дій, у наданні дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,05 га, у власність за рахунок земель запасу Чернівецької міської територіальної громади для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (код 02.01) за адресою АДРЕСА_1 (згідно з наданими графічними матеріалами), у зв`язку невідповідністю пункту 1.1 Порядку розгляду звернень учасників антитерористичної операції, операції Об`єднаних сил на сході України та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях, затвердженого рішенням міської ради VII скликання від 06.11.2018 №1505 зі змінами від 08.11.2019 № 1963, відповідно до протоколу засідання Координаційного центру з питань соціальної та психологічної підтримки учасників антитерористичної операції при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради від 31.03.2021 №55 (у списку учасників АТО/ООС, які перебувають на окремому обліку для отримання земельної ділянки зареєстрований за № 1476 від 21.07.2016 (порядковий номер 574)).
Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених вимог.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 14 Конституції України та ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.
Статтею 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Пунктом "в" ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
У ст. 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара;. (п. г ст. 121 ЗК України)
З огляду на це, позивач який є громадянином України, має право на набуття права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у ст. 118 ЗК України.
Відповідно до положень ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
У ч. 7 ст. 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Частинами 10, 11 ст. 118 ЗК України встановлено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
Аналізуючи зміст указаних норм, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади з приводу надання їм у власність земельних ділянок, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою. Нормами ЗК України чітко визначені підстави, за наявності яких заявнику може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік є вичерпним. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.
Указане відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування наведених судом норм права, викладеній у постановах від 08.09.2020 у справі №812/1450/17, від 02.07.2020 у справі № 825/2228/18, які суд враховує при вирішенні даного спору в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.
Необхідно також зазначити і те, що ЗК України в даних правовідносинах є спеціальним і повноваження, якими наділений орган місцевого самоврядування щодо земельних питань повинні випливати виключно з відповідних норм цього Кодексу, оскільки повноваження суб`єкта владних повноважень, визначаються нормами ст. 122 ЗК України. При цьому, ЗК України не визначає додатковий обсяг повноважень, прямо встановлених в ньому, або ж можливість власного встановлення таких обмежень, як то прийняття органом місцевого самоврядування підзаконних нормативних актів локальної дії, які не передбачені нормами ЗК України, в тому числі і Порядку розгляду звернень учасників АТО, чи іншої соціальної групи населення певної території.
З матеріалів справи встановлено, що 18.02.2021 позивач звернувся із заявою до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність орієнтованою площею 0,05 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, згідно графічних матеріалів, які додаються.
Разом із заявою, як додатки, позивачем було подано: графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (викопіювання з Публічної кадастрової карти).
Судом апеляційної інстанції встановлено, цільове призначення земельної ділянки, відносно якої подано заяву про передачу її у власність, відповідає містобудівній документації, затвердженої у місті Чернівцях, що власне і не заперечувалось учасниками справи.
Зі змісту спірної відмови встановлено, що підставою відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 0,05 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), є те, що отримання земельної ділянки повинно відбуватись в порядку черговості, та за згодою координаційного центру з питань соціальної та психологічної підтримки учасників АТО/ООС при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради.
Приймаючи оскаржуване рішення відповідач керувався пунктом 1.1 Порядку розгляду звернень учасників АТО, ООС на сході України та сімей загиблих учасників АТО щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях.
Так, рішенням Чернівецької міської ради 63 сесії VI скликання від 30.04.2015 № 1602 затверджено Порядок розгляду звернень учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях (далі - Порядок), до якого рішеннями Чернівецької міської ради від 06.11.2018 №1505 та від 08.11.2019 №1963 були внесені зміни.
Пункт 1.1 Порядку встановлено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків надаються учасникам антитерористичної операції та Об`єднаних сил на сході України переважно в масивах садибної житлової забудови, детальні плани територій яких попередньо розроблені, погоджені, пройшли процедуру громадського обговорення і затверджені в установленому чинним законодавством України порядку та є невід`ємною частиною Генерального плану міста Чернівців.
Згідно п. 2 Порядку громадяни, які на момент видачі посвідчення учасника бойових дій в антитерористичній операції та операції Об`єднаних сил на сході України, або на час смерті були зареєстровані в місті Чернівці, беруться на окремий облік індивідуальних забудовників на підставі заяв та доданих до неї таких документів.
Пунктом 5 Порядку передбачено, що департамент містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради при підготовці проектів рішень враховує рекомендації координаційного центру з питань соціальної та психологічної підтримки учасників антитерористичної операції при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради щодо першочерговості виділення земельних ділянок учасникам антитерористичної операції та операції Об`єднаних сил на сході України, які отримали поранення, мають інвалідність, мають бойові державні нагороди та членам сімей загиблих учасників антитерористичної операції.
Дослідженням протоколу засідання координаційного центру з питань соціальної та психологічної підтримки учасників антитерористичної операції № 55 від 31.03.2021 встановлено, що за результатами розгляду звернення позивача з питань виділення земельної ділянки координаційним центром вирішено відмовити гр. ОСОБА_1 у виділенні земельної ділянки, для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Отже, відповідач відмовляючи позивачу в задоволені заяви, керувався висновком координаційної ради (протокол № 55 від 31.03.2021), як органу, який законодавчо не передбачений, як орган державної влади чи структурний підрозділ органу місцевого самоврядування, так само як і не наділений в публічній площині повноваженнями бути учасником земельних правовідносин розглядати земельні питання.
Суд враховує, що члени координаційного центру приймаючи протокол № 55 від 31.03.2021 не керувалися, ані нормами законодавства, що власне випливає із змісту протоколу, а також не вказали будь-яких мотивів відмови, тобто прийняли рішення на власний розсуд.
Водночас, надаючи оцінку посиланням відповідача в оскаржуваному пункті рішення від 09.04.2021 № 233 на пункт 1.1 Порядку, суд виходить з того, що порядок та підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності, встановлені ЗК України і його положеннями не передбачено наявності такої умови для виділення земельної ділянки у власність громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, як погодження Координаційного центру на надання земельної ділянки.
При цьому, як зазначалось вище, ст. 118 ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у передачі земельної ділянки у власність (користування) і такий не може бути розширено рішенням органу місцевого самоврядування.
Суд зауважує, що при вирішенні спірних відносин відповідач повинен керуватися безпосередньо нормами ЗК України, і повноваження, якими наділений орган місцевого самоврядування щодо земельних питань, повинні випливати виключно з відповідних норм цього кодексу.
До того ж, ЗК України не визначено додаткового обсягу повноважень або ж можливості власного встановлення таких обмежень, наприклад, шляхом прийняття органом місцевого самоврядування підзаконних нормативних актів локальної дії, які не передбачені нормами ЗК України, яким у даному випадку є Порядок розгляду звернень учасників антитерористичної операції, операції Об`єднаних сил на сході України та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях.
Зазначене дає підстави для висновку про те, що згаданий Порядок, яким відповідач обґрунтовує законність прийнятого ним рішення, не є в розумінні ст. 118 ЗК України нормативно-правовим актом, яким регламентується питання місця розташування земельної ділянки, і невідповідність якому є підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність.
При цьому, варто зазначити, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ще не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, адже процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, першою стадією якого є надання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Отже, позиція відповідача в частині обґрунтованості відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність з підстав відсутності погодження Координаційного центру на надання позивачу земельної ділянки, не ґрунтується на законі, яким врегульовані спірні відносини, та суперечить положенням ЗК України.
Тому відмова відповідача з наведених мотивів є безпідставною та необґрунтованою.
Посилання апелянта  в оскаржуваному пункті рішення на Порядок як на правовий акт, що прийнятий у якості реалізації наданих органам місцевого самоврядування Законом України Про місцеве самоврядування в Україні повноважень, не надає відповідачу право відмовляти у наданні особі дозволу на розроблення проекту землеустрою та суперечить приписам ч. 7 ст. 118 ЗК України.
Також, колегія суддів критично відноситься до доводів апелянта на те, що позивач не проживає за місцем розташування земельної ділянки, а земельна ділянка не розташована в масиві забудови, оскільки вказані обставини не були покладені в основу прийняття оскаржуваного пункту рішення.
Стосовно тверджень позивача на наявність у нього статусу учасника бойових дій, у зв`язку з чим він має першочергове право на відведення земельної ділянки у власність, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 24 Конституції України гарантовано, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Положенням абз. 1 п. 14 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлено, що учасникам бойових дій надана пільга із першочергового відведення земельних ділянок в тому числі і для індивідуального житлового будівництва.
Згідно приписів п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад.
Підпунктом 2 пункту "а" ч. 1 ст. 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: вирішення відповідно до законодавства питань про подання допомоги інвалідам, ветеранам війни та праці, сім`ям загиблих (померлих або визнаних такими, що пропали безвісти) військовослужбовців, а також військовослужбовців, звільнених у запас (крім військовослужбовців строкової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу) або відставку, інвалідам з дитинства, багатодітним сім`ям у будівництві індивідуальних жилих будинків, проведенні капітального ремонту житла, у придбанні будівельних матеріалів; відведення зазначеним особам у першочерговому порядку земельних ділянок для індивідуального будівництва, садівництва та городництва.
Тобто, певній категорії громадян держава надає та гарантує ряд пільг, серед яких є першочергове одержання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва. Обов`язок із забезпечення таких громадян земельними ділянками покладається державою, зокрема, на органи місцевого самоврядування - територіальні громади.
Беручи до уваги наведене, позивач, як учасник бойових дій, має першочергове право на відведення йому земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва та наділений правом на вільний вибір земельної ділянки, яка не перебуває у власності чи користуванні.
Проте, при прийнятті оскаржуваного рішення зазначених обставин відповідач не врахував.
Наведене свідчить про необґрунтованість доводів апелянта щодо законності відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.
Враховуючи вищенаведені обставини та правові норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення від 29.04.2021 № 233.
Також, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції що з метою належного та ефективного захисту порушених прав позивача, необхідно зобов`язати відповідача надати позивачу, як учаснику бойових дій, дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 0,05 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), 
Так, згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.
Частиною 4 ст. 245 КАС України передбачено, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
В даному випадку повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано ч. 6 та 7 ст. 118 ЗК України.
Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Отже, зобов`язання прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) не є втручанням суду у дискреційні повноваження Чернівецької міської ради, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №825/602/17, від 22.12.2018 у справі № 804/1469/17, від 26.02.2019 у справі №802/721/18-а, від 05.03.2019 у справі № 2040/6320/18 та від 11.09.2019 у справі № 819/570/18.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Чернівецької міської ради залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Матохнюк Д.Б.    Біла Л.М.