Ухвала
 
21 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 275/1174/20
провадження № 61-2845ск22
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області       від 13 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомиргаз Збут», треті особи: Акціонерне товариство «Оператор газорозподільних систем «Житомиргаз», Брусилівський відділ № 1 управління праці та соціального захисту населення Житомирської райдержадміністрації, про захист прав споживачів, визнання дій протиправними,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомиргаз Збут» (далі - ТОВ «Житомиргаз Збут»), треті особи: Акціонерне товариство «Оператор газорозподільних систем «Житомиргаз» (далі - АТ «Оператор газорозподільних систем «Житомиргаз»), Брусилівський відділ № 1 управління праці та соціального захисту населення Житомирської райдержадміністрації, про захист прав споживачів, визнання дій протиправними.
 
В обґрунтування позову зазначала, що у липні 2019 року на її адресу надійшло повідомлення від ТОВ «Житомиргаз Збут» про припинення газопостачання та погашення простроченої заборгованості у розмірі 1 953,58 грн. У подальшому вона дізналася, що до розрахунку заборгованості за спожитий газ за грудень 2018 року включено суму 1 368,81 грн, що є сумою її субсидії, яка повернута до бюджету за опалювальний період 2017-2018 роки. 
 
Вважала, що нарахована заборгованість є помилковою, оскільки вона щомісячно сплачувала за спожитий газ відповідно до фактичних показників лічильника, які записувала у розрахункові книжки по оплаті за природний газ, після чого здійснювала оплату. Із урахуванням суми переплати, сплати та отриманої субсидії за грудень 2018 року їй потрібно було сплатити за спожитий газ 541,29 грн, всупереч цьому у рахунку вказана до сплати сума складає 1 910,10 грн. У зв`язку з чим вона не визнає 1 368,81 грн. 
 
З отриманого рахунку за грудень 2018 року дізналась, що суму у розмірі 1 368,81 грн повернуто до бюджету як невикористану субсидію за опалювальний період                       2017-2018. Вважала такі дії протиправними, адже вона належно сплачувала кошти за спожитий газ, субсидія не покривала всієї вартості спожитого газу, тому повернення субсидії до бюджету як невикористаної призвело до безпідставного покладення на неї обов`язку сплати коштів у сумі 1 368,81 грн. 
 
Враховуючи вищевикладене, просила визнати дії відповідача щодо нарахування               суми до сплати за спожитий природний газ у будинку АДРЕСА_1 (особовий рахунок                        № НОМЕР_1 ) за грудень 2018 року в розмірі 1 368,81 грн - протиправними.
 
Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 травня                  2021 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду                       від 20 грудня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності вимог щодо протиправності дій відповідача про неврахування до сплати суми субсидії у розмірі 1 368,81 грн за грудень 2018 року. Судами встановлено, що обсяг фактично спожитого газу був меншим за показники газу, на підставі яких сплачувались кошти та за використання яких надано субсидію, у зв`язку з чим субсидія отримана позивачкою в розмірах більших, ніж ті, на які вона мала право.
 
15 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області                              від 13 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року у вказаній справі.
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. 
 
При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
 
Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт                        1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного суду (абзац 2 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини 2 статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.
 
Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 4 статті 389 ЦПК України з посиланням на частину 1 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 1 статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 3 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 3 статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.
 
У поданій касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень, тобто, не вказує яка норма права неправильно застосована судами в оскаржуваних судових рішеннях.
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. 
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                        v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявниці.
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомиргаз Збут», треті особи: Акціонерне товариство «Оператор газорозподільних систем «Житомиргаз», Брусилівський відділ № 1 управління праці та соціального захисту населення Житомирської райдержадміністрації, про захист прав споживачів, визнання дій протиправними повернути заявниці.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак