Постанова 
Іменем України 
09 червня 2022 року
м. Київ
Справа № 740/5917/18
Провадження №  51-4832 км 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого –                                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                                       ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
при секретарі                                             ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                                  ОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за                             № 12018270180001292 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Ніжин Чернігівської області, проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 122,                 ч. 2 ст. 125 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06 липня 2021 року щодо нього.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 було пред’явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296,  ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 125 КК України за наступних обставин.
06 жовтня 2018 року, приблизно о 22:00, ОСОБА_6  під час проведення в                  м.Ніжині Чернігівської області щорічного ярмарку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння на території міського парку ім. Т.Г.Шевченка, поблизу будівлі, розташованої в АДРЕСА_2 , де на той час знаходився розважальний атракціон, під час раптово виниклого конфлікту через суперечки щодо з`ясування черговості проходження до атракціону, вступив у словесний конфлікт та штовханину із ОСОБА_7 , під час якого, використовуючи гладкоствольну вогнепальну зброю самозахисту-самозарядний пістолет «ПМ-Т», серії № НОМЕР_1 , калібру 9 мм Р.А., промислового виготовлення, який ОСОБА_6 заздалегідь мав при собі та носив, помістивши його за пояс штанів, з метою спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, здійснив один постріл із даного пістолета в сторону останнього, де на той час також перебувало скупчення людей у кількості не менше п`яти осіб.
У результаті здійсненого пострілу  ОСОБА_6 заподіяв тілесні ушкодження  ОСОБА_8 , який на той час стояв поряд з ОСОБА_7 , у вигляді відкритого перелому середньої фаланги третього пальця правої кисті, що згідно висновку експерта відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості, а також забійно-рваних ран правої кисті, які згідно висновку експерта відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
У подальшому, намагаючись залишити місце події, ОСОБА_6 06 жовтня             2018 року, приблизно о 22:05, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння на території міського парку ім.Т.Г.Шевченка, поблизу будівлі, розташованої в АДРЕСА_2 , з метою уникнення негативних для себе наслідків скоєного протиправного діяння, з мотивів необхідності припинення дій ОСОБА_7 , спрямованих на перешкоджання зникненню ОСОБА_6 з місця їх вчинення, заподіяв ОСОБА_7 укус першого пальця лівої руки, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді укушеної рани нігтьової фаланги першого пальця лівої руки, які згідно висновку експерта відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 жовтня          2020 року ОСОБА_6  визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.296 КК України та виправдано у зв`язку з недоведенням в його діянні складу кримінального правопорушення.
Цим же вироком суду ОСОБА_6 засуджено за:
- ч.1 ст.122 КК Українина 3 роки позбавлення волі;
- ч.2 ст.125 КК Українина 2 роки обмеження волі.
За сукупністю злочинів на підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання ОСОБА_6 у виді 3 років позбавлення волі. 
Зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 06 жовтня 2018 року по 08 жовтня 2018 року включно, з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.        
На підставі ст.75 КК України  ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирішено питання про процесуальні витрати, речові докази та скасовано арешт майна у кримінальному провадженні.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 06 липня 2021 року вищевказаний вирок залишено без зміни.
Виправдовуючи ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 296 КК України на підставі п. 2 ч. 1                 ст. 284 КПК України, суд вказав на те, що обстановка і обставини події, динаміка їх розвитку та об`єктивні ознаки поведінки обвинуваченого свідчать про те, що вона була зумовлена особистою неприязню до потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , яка виникла раптово через обопільну словесну сварку та штовханину у черзі до атракціону, прагненням помститися потерпілим, а не бажанням протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. У діях ОСОБА_6 відсутній мотив явної неповаги до суспільства, що є обов`язковою юридичною ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. 
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі засуджений вважає постановлені судові рішення в частині визнання його винуватим за ч. 1 ст. 122 та ч. 2 ст. 125 КК України незаконними у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1                 ст. 284 КПК України, а в частині виправдання за ч. 4 ст. 296 КК України – залишити без зміни. Стверджує, що в його діях наявна необхідна оборона. Зазначає про те, що слідчі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 здійснювали досудове розслідування без відповідних повноважень; постанова про призначення групи прокурорів не була підписана керівником місцевої прокуратури, а тому прокурор ОСОБА_12 не мав процесуальних повноважень об`єднувати провадження № 12018270180001516 та      № 120182701800011518 в одне кримінальне провадження за № 12018270180001292. Прокурором була надана в судовому засіданні постанова про призначення групи прокурорів, з підписами уповноважених осіб, однак вказаний документ не був відкритий стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України. Стверджує, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги захисника, не зазначив підстав, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.
Позиції учасників судового провадження
До початку касаційного розгляду на адресу Суду надійшли письмові заперечення прокурора на касаційну скаргу засудженого, в яких прокурор просить залишити судові рішення щодо ОСОБА_6 без зміни.
Прокурор у судовому засіданні заперечив проти задоволення касаційної скарги засудженого.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та  процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не  було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про  кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тобто, касаційний суд не перевіряє судові рішення у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Судові рішення щодо ОСОБА_6 в частині виправдання за ч. 4 ст. 296 КК України засудженим в касаційній скарзі не оскаржуються.
Що стосується доводів, викладених у касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 122 та ч. 2 ст. 125 КК України, то колегія суддів касаційного суду виходить з наступного.
Згідно фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій,                    06 жовтня 2018 року, приблизно о 22:00, ОСОБА_6  під час проведення в                            м.Ніжині Чернігівської області щорічного ярмарку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння на території міського парку ім. Т.Г.Шевченка, поблизу будівлі, розташованої в АДРЕСА_2 , де на той час знаходився розважальний атракціон, під час раптово виниклого конфлікту через суперечки щодо з`ясування черговості проходження до атракціону, вступив у словесний конфлікт та штовханину із ОСОБА_7 , під час якого, використовуючи гладкоствольну вогнепальну зброю самозахисту-самозарядний пістолет «ПМ-Т», серії № НОМЕР_1 , калібру 9 мм Р.А., промислового виготовлення, який ОСОБА_6 заздалегідь мав при собі та носив, помістивши його за пояс штанів, з метою спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, здійснив один постріл із даного пістолета в сторону останнього, де на той час також перебувало скупчення людей у кількості не менше п`яти осіб. У результаті здійсненого пострілу ОСОБА_6 заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_8 , який на той час стояв поряд з                   ОСОБА_7 , у вигляді відкритого перелому середньої фаланги третього пальця правої кисті, що згідно висновку експерта відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості, а також забійно-рваних ран правої кисті, які згідно висновку експерта відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
У подальшому, намагаючись залишити місце події, ОСОБА_6 06 жовтня             2018 року, приблизно о 22:05, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння на території міського парку ім.Т.Г.Шевченка, поблизу будівлі, розташованої в АДРЕСА_2 , з метою уникнення негативних для себе наслідків скоєного протиправного діяння, з мотивів необхідності припинення дій ОСОБА_7 , спрямованих на перешкоджання зникненню ОСОБА_6 з місця їх вчинення, заподіяв ОСОБА_7 укус першого пальця лівої руки, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді укушеної рани нігтьової фаланги першого пальця лівої руки, які згідно висновку експерта відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Згідно із ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а  також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які би не перевищували меж необхідності, а шкода, заподіяна особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би необхідну.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їхнє співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.    У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
З установлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи вбачається, що до моменту з`ясування питання черговості у черзі до атракціону потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_9 з обвинуваченим  ОСОБА_6 раніше знайомими не були. Потерпілий ОСОБА_7 звинуватив ОСОБА_6 в проходженні поза чергою до атракціону, із-за чого останній почав штовхати потерпілого, а жінки припинили конфлікт, і ОСОБА_6  відійшов трохи в бік.                                      
Перевірялися судами доводи засудженого про те, що саме потерпілий  ОСОБА_7 з компанією поза чергою, намагалися пройти на атракціон і на його справедливе зауваження зайняти чергу, розпочали бійку.
Так, спростовуючи ці доводи, суд апеляційної інстанцій дійшов висновку, що аргументи сторони захисту, що на ОСОБА_6 напали потерпілі, а потім, коли заступився за нього його брат (свідок ОСОБА_13 ), почали завдавати побої йому, і він змушений був дістати зброю і застосувати її, щоб перестали бити брата не узгоджуються з фактичними обставинами справи та судово-медичними даними. 
У свідка ОСОБА_13 було виявлені тілесні ушкодження, які могли утворитися як від ударів, так і при одноразовому відштовхуванні і падінні на площину з висоти власного зросту. Після того як обвинувачений здійснив постріл і почав втікати, він не переконався, що брату немає фізичної загрози з боку інших осіб. Свідок ОСОБА_13 на час приїзду працівників поліції із своєю дівчиною опинився на значній відстані від місця конфлікту.
З урахуванням встановленого експертом механізму утворення комплексу тілесних ушкоджень у обвинуваченого (удари тупими предметами з елементами тертя та ковзання), суд дійшов обґрунтованого висновку, що вони могли бути спричинені ОСОБА_6 в момент, коли він намагався втекти після здійснення пострілу, але був затриманий потерпілими. При цьому, ОСОБА_7 не заперечував того факту, що після того, як обвинувачений вистрелив та заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_9 , під час затримання обвинуваченого міг завдати йому тілесні ушкодження, який при цьому падав, що узгоджується з показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Судами попередніх інстанцій      правильно встановлено, що пострілу обвинуваченого ОСОБА_6 з травматичного пістолета передувала обопільна сварка, штовханина між ним та потерпілим ОСОБА_7 , спровокована, у тому числі, і ним самим, при цьому особа, що завдала шкоду, не може посилатися на стан необхідної оборони, якщо саме насильство було спровоковано нею ж самою, тобто було передбачуваним наслідком її власної поведінки.
Встановлені судом обставини не свідчать про те, що потерпілий ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_9 мали намір застосувати більший ступінь насильства, ніж той, що застосовувався в попередньому епізоді сварки та штовханини.
А тому доводи касаційної скарги засудженого про те, що в його діях була наявна необхідна оборона є безпідставними.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що місцевий суд, установивши обставини кримінального провадження та проаналізувавши зібрані органом досудового слідства докази, дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а саме заподіяння ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. 
Обґрунтовано судом покладено в основу вироку фактичні дані, що містяться в протоколі огляду місця події від 06 жовтня 2018 року, протоколі огляду речей від                08 жовтня 2018 року, висновки експертиз, дані протоколів слідчих експериментів та інші досліджені судом докази, зміст яких детально викладено у вироку. 
Однак, колегія суддів касаційного суду вважає, що судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 122 КК України.
За нормативним визначенням умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження                   (ст. 122 КК України) з об`єктивної сторони характеризується: 1) дією або бездіяльністю, спрямованими на заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження; 2) наслідком у вигляді спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження; 3) причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком; а із суб`єктивної сторони - прямим або непрямим умислом (ст. 24 КК України). Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільне небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільне небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
Необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження (ст. 128 ККУкраїни) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких надано у ст. 25 КК України.
Отже, розмежування умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження                              (ст. 122 КК України) і необережного заподіяння таких ушкоджень (ст. 128 ККУкраїни) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивними сторонами цих злочинів.
Проте місцевий суд, установивши обставини, за яких потерпілий ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, дав діям ОСОБА_6 неправильну юридичну оцінку, що залишив поза увагою суд апеляційної інстанції. 
На думку колегії суддів касаційного суду, в конкретному випадку мало місце не умисне, а заподіяння необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження   ОСОБА_9 , у зв`язку з чим дії ОСОБА_6 підлягають перекваліфікації                               з ч. 1 ст. 122 на ст. 128 ККУкраїни із призначенням йому покарання у межах санкції цього кримінального закону. 
Тому судові рішення у цій частині підлягають зміні на підставі, передбаченій                        п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України.
Згідно ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Санкція статті 128 КК України у редакції, чинній на момент вчинення інкримінованого діяння (06 жовтня 2018 року), визначала найбільш суворий вид покарання за необережне тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження у виді обмеження волі строком на 2 роки. Законом  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 № 2617-VIII, який набрав чинності 01.07.2020, абзац другий статті 128 було доповнено словами «або позбавленням волі на той самий строк». Тому, призначаючи покарання              ОСОБА_6 суд має керуватися попередньою редакцією закону у відповідності до вимог статті 5 Кримінального кодексу України, яка регламентує положення щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі.
При призначенні покарання  ОСОБА_6 за ст. 128 КК України суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу засудженого, спосіб та обстановку вчинення злочину, дії ОСОБА_6 із застосуванням вогнепальної зброї в парку населеного пункту в присутності сторонніх осіб, що істотно підвищує суспільну небезпечність протиправних дій.
За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання за ст. 128 КК України у межах санкції статті у виді обмеження волі строком на 2 роки.
Відповідно до ст. 12 вказаного Кодексу цей злочин віднесено до нетяжкого злочину  (до змін, внесених Законом України від 22.11.2018 № 2617-VIII, які набрали чинності 01.07.2020 року, - злочину невеликої тяжкості).
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі.  
Згідно з ч. 5 ст. 74 КК України особу також може бути за вироком суду звільнено від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, строк давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за ст. 128 КК України минув, тому на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України необхідно звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання за цією нормою закону у зв`язку із закінченням строків давності.
У зв’язку зі зміною судових рішень в цій частині, необхідно виключити рішення про застосування ч.1 ст. 70 КК України при призначенні ОСОБА_6 покарання.
Призначене судом першої інстанції засуденому покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 2 років обмеження волі, залишене без змін апеляційним судом, на думку колегії суддів касаційного суду є правильним, яке відповідає обставинам справи та особі засудженого.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. Згідно положеннями                         ч. 1 статті вказаної норми одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.
Враховуючи зміну судових рішень, відповідно до ст. 72 КК України необхідно зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 06 жовтня 2018 року по 08 жовтня 2018 року включно, з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні обмеження волі.  
Колегія суддів касаційного суду вважає, що враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та обставини справи, виправлення ОСОБА_6 можливе без відбування покарання, звільнивши його з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки, який буде достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення, та якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов’язки, передбачені статтею 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Належним чином апеляційним судом перевірено доводи сторони захисту щодо повноважень слідчих та прокурора у кримінальному провадженні, та визнано їх необґрунтованими. При цьому, необхідні реквізити, у тому числі підписи уповноважених осіб, в досліджених судом документах наявні, що спростовує доводи засудженого про відсутність повноважень у слідчих та прокурора у даному кримінальному провадженні.
Визначення керівником органу прокуратури прокурора (групи прокурорів), який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, є кримінально-процесуальним рішенням, яке утворює, змінює чи припиняє права та обов`язки і приймається у формі постанови. Такі постанови не є процесуальними джерелами доказів у розумінні ст. 84 КПК України.
Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
За правилами ч. 12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, оригінали постанов про визначення групи слідчих та групи прокурорів були надані під час судового розгляду та долучені до матеріалів кримінального провадження.
При цьому в касаційній скарзі засуджений не зазначає, який вплив має невідкриття вищевказаних постанов у порядку ст. 290 КПК України на оскаржені судові рішення з огляду на те, що ці процесуальні документи були надані стороною обвинувачення на стадії судового розгляду та сторона захисту мала можливість реалізувати принцип змагальності та висловити свою позицію щодо доведеності порушень, якщо вони мали місце.
На думку колегії суддів, невідкриття цих постанов стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 цього Кодексу та автоматично не зумовлює визнання доказів недопустимими й скасування за п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України судових рішень.
Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 477/426/17 (провадження № 51-4963 кмо 20), відповідно до якого постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування,                        можуть бути надані  прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку,  якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами.
Отже, підстави для визнання обґрунтованими доводів, наведених у касаційній скарзі засудженого, про недопустимість доказів, отриманих під час досудового розслідування, також відсутні.
Будь-яких інших підстав для зміни або скасування судових рішень колегія суддів касаційного суду не вбачає. 
Тому подану касаційну скаргу слід задовольнити частково.  
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок  Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 жовтня                    2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06 липня 2021 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 122 на ст. 128 КК України і призначити йому за цим законом покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання за ст. 128 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Виключити рішення про застосування ч.1 ст. 70 КК України при призначенні ОСОБА_6 покарання.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 125 КК України на 2 роки обмеження волі.
Відповідно до ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 06 жовтня 2018 року по 08 жовтня 2018 року включно, з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні обмеження волі.  
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 2 роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов’язки, передбачені статтею 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                ОСОБА_16