ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/437/21  Номер провадження 22-ц/814/124/22	Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року 	м.Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Абрамов П.С., Дряниця Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 серпня 2021 року, постановлене суддею Городівським О.А. (повний текст складено 08 вересня 2021 року),
по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в:
       01.03.2021 ОСОБА_2 звернувся в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що є власником будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , у якому разом із ним зареєстрований та проживає його син, відповідач ОСОБА_1 . Останній систематично порушує правила співжиття, що виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім`ї, приниженні позивача та інших мешканців будинку, через що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Заходи впливу, застосовані до нього судом та правоохоронними органами, виявились безрезультатними. Оскільки систематичне порушення відповідачем правил співжиття становить загрозу для життя і здоров`я позивача, людини похилого віку, який зазнає насильства від ОСОБА_1 та який відмовляється добровільно звільнити приміщення, у тому числі в обмін на інше житло, просить суд на підставі ст.116 ЖК України виселити відповідача без надання іншого житлового приміщення.
       Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31.08.2021 позов ОСОБА_2 – задоволено.
       Виселено ОСОБА_1 із житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.
       Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 908,00 грн.
       Рішення міськрайонного суду вмотивовано тим, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання із ним позивача та інших членів його сім`ї в одному будинку, чим порушує права позивача на користування житлом, які підлягають захисту в межах заявленого позову, який підлягає задоволенню, як обґрунтований.
       Із таким рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
       Повідомляє, що не має іншого житла, а тому задоволення такого позову призведе до порушення його права на житло, гарантованого ст.47 Конституції України.
       Вважає не доведеним факт систематичного порушення ним правил співжиття, оскільки доведеним є лише один факт порушення, зафіксований у постанові Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04.02.2021.
       Просить врахувати, що виселення без надання іншого житлового помешкання можливе лише у разі безрезультатного застосування до винної особи заходів попередження та суспільного впливу.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       12.04.2022 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява позивача про розгляд справи без його участі. Проти задоволення апеляційної скарги заперечує та просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.
Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
       Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником будинку по АДРЕСА_2 , закінченого будівництвом та введеного в експлуатацію рішенням виконкому міської ради народних депутатів від 20.04.1988 №127./а.с.15/ 
       У вказаному будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_3 , повнолітня донька ОСОБА_4 та її син ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями домової книги./а.с.7-8/
       Постановою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06.08.2020 (справа №541/1551/20) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого по ст.173-2 ч.1 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу на користь держави в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170,00 грн. Постанова набрала законної сили 08.09.2020./а.с.51-52/
       Постановою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04.02.2021 (справа №541/103/21) об`єднано адміністративні справи, що надійшли до суду відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП справи №541/103/21 (провадження №3/541/110/2021), за ч.2 ст.173-2 КУпАП (провадження №3/541/123/2021) в одне провадження. Відповідно до санкції ч.2 ст.173-2 КУпАП ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним та піддано адміністративному стягненню у виді 40 годин громадських робіт. Постанова набрала законної сили 16.02.2021./а.с.27-28/
       Постановою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.04.2021 (справа №541/573/21) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.2 ст.173-2 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді громадських робіт на строк 50 годин. Постанова набрала законної сили 27.04.2021./а.с.55-56/
       Згідно листа Миргородського РВП Головного управління Національної поліції в Полтавській області вих. №912 суд/115/111/01/22-2020, за даними облікових даних Миргородського РВП ОСОБА_2 , 1947 р.н., як заявник звертався 2 рази (11.02.2021 відомості внесені до ЄРДР за ст.126-1 ч.1 КК України та 04.03.2021 відомості внесено до ЄРДР за ст.125 ч.1 КК України). 
       Станом із 01.01.2020 по теперішній час (липень 2021 року) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.2 КУпАП– 4 рази та за ст.183 цього Кодексу – 2 рази./а.с.47/ 
       В судовому засіданні допитано свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .
       Задовольняючи вимоги позову, міськрайонний суд виходив із підстав доведеності належними доказами, які не спростовані відповідачем, що останній систематично порушує правила співжиття, чим робить неможливим для позивача та інших мешканців проживання із ним в будинку, а застосовані до нього судом та органами поліції заходи впливу виявились безрезультатними. При цьому, хоча відповідач і не має власного житла, однак враховуючи вік та стан здоров`я, він не обмежений у можливості працювати та винаймати окреме житло, де не буде поруч родичів, які не розділяють його поглядів на правила співжиття.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди із судовим рішенням та переоцінки доказів на власну користь.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.
За положеннями частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті, що відповідає позиції Верховного Суду, сформованого у справі №757/7180/15-ц від 24.01.2019.
Із огляду на викладені норми матеріального права та наявні у справі докази, суд першої інстанції, встановивши систематичне порушення відповідачем правил співжиття, а також вжиття заходів попередження та громадського впливу, які не дали позитивних результатів, дійшов правильного висновку про наявність підстав для його виселення без надання іншого житла. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтованість таких висновків не спростовують та фактично зводяться до заперечень систематичності порушень правил суспільного співжиття, які спростовуються наявними у справі доказами, а саме чинними постановами суду у справах №541/1551/20, №541/103/21, №541/573/21 про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.2 КУпАП, тобто вчинення домашнього насильства особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.
Таким чином апеляційний суд вважає доведеним факт триваючої асоціальної поведінки виселеної винної особи при повторному порушенні, оскільки раніше вжиті судом заходи у вигляді громадських робіт та штрафів не дали позитивних результатів. 
При цьому колегія суддів приймає до уваги, що за фактом домашнього насильства (ч.1 ст.126-1 КК України) та умисного спричинення відповідачем позивачу ОСОБА_1 легких тілесних ушкоджень (ч.1 ст.125 КК України) внесено відомості до ЄРДР, що не свідчить про винуватість у вказаних злочинах, проте доводить неможливість спільного проживання сторін.
Посилання відповідача на відсутність у нього іншого житла не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, який обґрунтовано їх відхилив, вказавши, що відповідач є працездатним та має можливість працювати і орендувати окремо житло, де не буде поруч родичів, які не розділяють його поглядів на правила співжиття та вживання алкоголю. 
Таке втручання у право відповідача на житло є законним, необхідним та співрозмірним із переслідуваною законною метою, а конституційне право відповідача на житло кореспондується із його обов`язком дотримуватися вимог закону та правил співжиття із власником будинку, позивачем, та іншими членами його родини, а відтак не є абсолютним. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 серпня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17.05.2022.

Головуючий суддя                                                                Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                П.С.Абрамов

Ю.В. Дряниця