Номер провадження: 22-ц/813/2746/22 
Справа № 520/8004/18
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Гірняк Л.А.,
Комлевої О.С.,
               за участю секретаря                 Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 березня 2021 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: Третя одеська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірина Миколаївна, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, встановлення факту родинних відносин, встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом, а також за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, виселення,

                        встановив:

 26 червня 2018 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звернулися до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_5 , в якому просили: 
визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 жовтня 1999 року, виданого на ім`я ОСОБА_10 (спадкова справа № 712/99), в частині отримання ним права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , вказавши у тексті свідоцтва: спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 13/18 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з кам`яної житлової будівлі, загальною площею 35,1 кв.м та надвірних споруд: «В» літня кухня, «Г» сарай, «Д» сарай, «Е» душ, «Ж» вбиральня», «К» сарай, «І» мостіння, № 2-4-6 огорожа;
визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21 грудня 2017 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 , в частині отримання ним права власності на житловий будинок, з надвірними спорудами, виключивши із тексту свідоцтва: спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з: житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 166,9 кв.м, житловою площею 85,6 кв.м, який в цілому складається з житлового будинку, позначеного на плані літерою «А», загальною площею 125,6 кв.м, житловою площею 58,0 кв.м; житлового будинку, позначеного на плані літерою «Б», загальною площею 41,3 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м; літньою кухні літ. «В»; сараю літ. «Г»; сараю літ. «Д»; душу літ. «Е»; вбиральні літ. «Ж»; сараю літ. «К»; сараю літ. «М»; гаражу літ. «П»; літньої кухні літ. «И»; навісу літ. «С»; вимощення літ. «І»; огорожі № 2-4-6, вказавши у тексті свідоцтва: спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з 13/18 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з кам`яної житлової будівлі, загальною площею 35,1 кв.м та надвірних споруд: «В» літня кухня, «Г» сарай; «Д» сарай, «Е» душ, «Ж» вбиральня, «К» сарай, «І» мостіння, № 2-4-6 огорожа;
встановити факт родинних відносин та визнати, що ОСОБА_11 та ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_12 , а ОСОБА_12 є чоловіком ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_4 ; 
встановити факт того, що ОСОБА_12 постійно проживав на час відкриття спадщини та фактично прийняв спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вигляді 1/6 частки житлового будинку з надвірними спорудами, розташованих на земельній ділянці, площею 784 квм.; 
визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на спадщину у вигляді 1/18 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що складається з кам`яної житлової будівлі та надвірних споруд, що розташовані на земельній ділянці, площею 784 кв.м; 
визнати за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на спадщину у вигляді 1/18 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що складаються з кам`яної житлової будівлі та надвірних споруд, що розташовані на земельній ділянці, площею 784 кв.м; 
встановити факт постійного проживання ОСОБА_13 зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та фактичного прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді 1/6 частки житлового будинку з надвірними спорудами та складається з кам`яної житлової будівлі, що розташовані на земельній ділянці, площею 784 кв.м; 
визнати за ОСОБА_2 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 право на спадщину у вигляді 1/12 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що складається з кам`яної житлової будівлі та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці, площею 784 кв.м.
визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , право на спадщину у вигляді 1/12 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що складається кам`яної житлової будівлі та надвірних споруд, що розташовані на земельній ділянці, площею 784 кв.м; 

В обґрунтування позовних вимог, позивачі посилались на те, що 21 грудня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 2137 на ім`я ОСОБА_5 , після смерті ОСОБА_10 (т.1, а.с.54-55).
Підставою для видачі зазначеного свідоцтва було свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 05 жовтня 1999 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А., після смерті ОСОБА_9 , за реєстровим № 1-3711, спадкова справа № 712/99 (т.1, а.с.52). 
Відповідно до зазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на ім`я ОСОБА_10 , спадкове майно складалось: з житлового будинку з надвірними спорудами та складається з кам`яної житлової будівлі, що розташовані на земельній ділянці, площею 784 кв.м, та належало померлій на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Житлово-комунальним відділом Приморського району м. Одеси, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості у книзі № 2, на арк. 165, під реєстровим № 1526.
При цьому, при видачі зазначеного свідоцтва, виданого після смерті ОСОБА_9 від 05 жовтня 1999 року, не було враховано частку у спільному майні подружжя, що змінює розмір часток у спадковому майні. Так, ОСОБА_9 належало право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі рішення Приморської райради депутатів трудящихся № 1071 від 11 грудня 1959 року.
На думку позивачів, зазначене домоволодіння є спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , оскільки шлюб між ними було укладено 29 грудня 1948 року та зазначені споруди були збудовані ними разом.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 21 грудня 1995 року відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневої районної адміністрації Одеської міськвиконкому. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 та спадкоємцями після його смерті були: ОСОБА_9 - 4/6 частини житлового будинку, 1/2 частина з якого належала їй на праві спільної сумісної власності, а 1/6 - в порядку спадкування - ОСОБА_12 та 1/6 - в порядку спадкування - ОСОБА_13 .
Позивачі вказували, що ОСОБА_12 фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_14 , проте офіційно зареєструвати право на спадщину не встиг, однак постійно проживав за адресою спірного спадкового майна.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 18 грудня 1997 року відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневої районної адміністрації Одеської міськвиконкому.
Спадкоємці: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 фактично прийняли спадщину, оскільки проживали разом зі спадкодавцем у спірному будинку.
У свою чергу, ОСОБА_13 фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_11 , проте офіційно право на спадщину не зареєструвала.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 померла.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_13 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які фактично прийняли спадщину, оскільки проживали разом зі спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 .
Оскільки все це не було враховано при видачі спірних свідоцтв про право на спадщину, позивачі вважали, що їх слід визнати частково недійсними.

У свою чергу, 27 червня 2018 року  ОСОБА_5  звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою, яку надалі вточнив, доОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в якому просив визнати зазначених осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди ОСОБА_5 у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном шляхом виселення та зняття з реєстрації відповідачів з житлових та нежилих приміщень, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.4, а.с.1-8). 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.11.2020 року вказані цивільні справи були об`єднані в одне провадження (т.3, а.с.175-176).
В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач ОСОБА_5 посилався на те, що ОСОБА_10 успадкував зазначене домоволодіння після смерті ОСОБА_9 . У свою чергу, ОСОБА_9 була єдиною власницею зазначеного домоволодіння, на підставі рішення Виконкому Приморської райради депутатів трудящихся № 1071 від 11 грудня 1959 року та зазначив, що вона фактично 21 рік володіла зазначеним майном.
20 липня 1982 року ОСОБА_9 склала заповіт, за яким зазначене домоволодіння вона заповіла ОСОБА_10 
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
При цьому, 31 березня 2017 року ОСОБА_10 склав заповіт, відповідно до якого він заповів ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

У подальшому ОСОБА_5 було виявлено рішення Київського районного суду м.Одеси від 08 серпня 2007 року по цивільній справі № 2-5255/2007, яке ним було оскаржено.
Постановою Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2018 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2007 року по справі № 2-5255/07 скасовано та ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

21 грудня 2017 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, спадкова справа № 23/2017, яка зареєстрована в реєстрі за № 2137, щодо прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_10 , яка складається з: житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею 166,9 кв.м, житловою площею 85,6 кв.м, що складається з: житлового будинку, позначеного на плані літерою «А», загальною площею 125,6 кв.м, житловою площею 58,0 кв.м, житлового будинку, позначеного на плані літерою «Б», загальною площею 41,3 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м, літньої кухні літ. «В», сараю літ. «Г», сараю літ. «Д», душу літ. «Е», вбиральні літ «Ж», сараю літ. «К», сараю літ. «М», гаражу літ. «П», літньої кухні літ. «И», навісу літ. «С», вимощення -І, огорожі № 2, 4-6.
Таким чином, позивач ОСОБА_5 зазначив, що він правомірно отримав вказану спадщину, у зв`язку з чим вважає, що відповідачі неправомірно займають належне йому на праві власності майно, оскільки вони не є членами його сім`ї.

Оскаржуваним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 19 березня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 було відмовлено.
Позовну заяву ОСОБА_5 було задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення скасувати, та постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.6, а.с.93-105).
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення скасувати, та постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.6, а.с.112-118).
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення скасувати, та постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.6, а.с.159-166а).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.7, а.с.133-150).
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, розгляд даної справи здійснений 01.06.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище, повний текст судового рішення складений 10.06.2022 року.

Що стосується заяви представника ОСОБА_5 - адвоката Мажеру І.О. про відкладення розгляду справи (т.7, а.с.151-154), то колегія суддів виходить із того, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції понад один рік (т.6, а.с.201а), раніше розгляд справи вже відкладався за заявою адвоката Мажеру І.О. (т.7, а.с.131, 132), у зв`язку з чим колегія суддів вирішила відмовити в задоволенні заяви адвоката Мажеру І.О. про відкладення розгляду справи, призначеної на 01 червня 2022 року, на 13.00 год., та слухати справу на підставі наявних у справі доказів. 
При цьому, відмовляючи в задоволенні заяви, колегія суддів виходить із того, що її заявник не надала суду доказів неможливості прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, як того вимагає ст. 212 ЦПК України, у тому числі шляхом участі таким же чином відповідача за первісним позовом, та позивача за задоволеним позовом - ОСОБА_5 , який особисто належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, призначеного на 01.06.2022 року, на 13.00 год. (т.7, а.с. 142).

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

При цьому колегія суддів також враховує заяву представника заявників апеляційної скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_2 - адвоката Бессараби П.А., про розгляд справи за їх відсутності (т.7, а.с.155).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, відзив на них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 29 грудня 1948 року було укладено шлюб між ОСОБА_16 та ОСОБА_11 , номер актового запису 1456 від 29.12.1948 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00020369519 від 15.06.2018 року (т.1, а.с. 26,27).
Від шлюбу у ОСОБА_17 та ОСОБА_11 народилися спільні діти: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00020369674 від 15.06.2018 року (т.1, а.с. 28,29); ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 13.11.1954 року та копії свідоцтв про шлюб серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 (т.1, а.с. 45, 46, 47).
Дружина ОСОБА_17 , чоловік ОСОБА_11 , син ОСОБА_12 та донька ОСОБА_18 постійно мешкали та були прописані у житловому будинку АДРЕСА_2 , який відповідно до першої інвентаризації згідно даних БТІ від 13.11.1946 року та обмірного плану житлового будинку від 13.11.1946 року складався з житлового будинку літ. «А», загальною площею 38,1 кв.м., з яких нежитлова площа 32,23 кв.м, житлова площа 5,87 кв.м., що підтверджується копією домової книги з реєстраційними даними (т.1, а.с. 76-88) та копією обмірного плану житлового будинку від 13.11.1946 року (т.2, а.с. 94). 
Під час шлюбу, подружжям ОСОБА_19 з метою поліпшення житлово-побутових умов за спільні кошти подружжя, збудовано ще окремий житловий будинок літ. «Б», загальною площею 41,3 кв.м., та господарські будівлі. За даними технічної інвентаризації та згідно технічного паспорту станом на 27.02.1953 року, спільне сімейне помістя складалося вже з житлового будинку під літерами «А», «Б», літери «В», «Л» - літня кухня, літери «Г», «Д», «З», «І», «К» - сараї, літери «Е» - душ, літери «Ж» - вбиральня, літери «І» - мостіння, № 1-4 - огорожа (т.2, а.с. 96).
23 грудня 1959 року, тобто в період шлюбу на ім`я ОСОБА_17 було видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_2 на підставі рішення Приморської райради депутатів працьовитих № 1071 від 11.12.1959 року (т.2, а.с. 56). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 21 грудня 1995 року відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневої районної адміністрації Одеської міськвиконкому (т.1, а.с.31). 
Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 та спадкоємцями після його смерті були: ОСОБА_17 - 4/6 частини житлового будинку з надвірними господарськими спорудами, 1/2 частина з яких належала їй на праві спільної сумісної власності подружжя, а 1/6 частина - набута в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_11 ; син ОСОБА_12 , який набув право власності на 1/6 частину житлового будинку з надвірними господарськими спорудами в порядку спадкування, як спадкоємець першої черги після смерті свого батька ОСОБА_11 ; донька ОСОБА_20 , яка набула право власності на 1/6 частину житлового будинку з надвірними господарськими спорудами в порядку спадкування, як спадкоємець першої черги після смерті свого батька ОСОБА_11 .
При цьому колегія суддів зазначає, що у зв`язку з тим, що дружина і діти постійно мешкали і були зареєстровані разом з батьком - ОСОБА_11 по день його смерті за адресою: АДРЕСА_1 (колишня назва - АДРЕСА_3 ), вони фактично вступили в управління спадковим майном після смерті свого чоловіка та батька, як спадкоємці першої черги, як того вимагав п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР, який був чинним на час відкриття спадщини.
Аналогічним чином вирішується питання і про спадкування майна сина ОСОБА_11 - ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.32).
З цих підстав, колегія суддів зазначає, що посилання заявників апеляційних скарг на ч.3 ст. 1268 ЦК України, згідно якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, не можуть бути застосованими до спірних правовідносин, так як ЦК України набрав чинності лише 01.01.2004р.
Також слід вказати, що після смерті ОСОБА_11 його син ОСОБА_12 фактично прийняв спадщину, однак не звертався з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса та не отримував свідоцтво про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_11 , як спадкоємець першої черги за законом.
Зазначеними обставинами спростовуються доводи ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_12 спадщини не приймав, а тому не має відношення до спірного нерухомого житлового майна.
ОСОБА_13 (дівоче прізвище - ОСОБА_19 ) також не зверталася з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса та не отримувала свідоцтво про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_11 , як спадкоємець першої черги за законом, однак фактично також вступила в управління спадковим майном після смерті свого батька. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 24 липня 2010 року (т.6, а.с.149). 
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_13 залишились її дві доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (т.1, а.с.42, 44), які фактично прийняли спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_13 , оскільки проживали та були зареєстровані разом з нею, починаючи з дня свого народження по день смерті матері і продовжують проживати до теперішнього часу за адресою: АДРЕСА_1 (колишня назва - АДРЕСА_3 ), як то передбачено ч.3 ст. 1268 ЦК України, який вже діяв на день смерті ОСОБА_13 
21 грудня 2017 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_5  отримав свідоцтво про право власності на спадкове майно, а саме: на житловий будинок АДРЕСА_1 , після смерті  ОСОБА_10 , який отримав право власності на зазначений житловий будинок з надвірними господарськими спорудами 05 жовтня 1999 року, шляхом прийняття спадщини за заповітом від 20.07.1982 року після смерті ОСОБА_17 (т.2, а.с.36, 55, 62).
Згідно довідки-характеристики № 5166к від 10 вересня 1999 року перераховані усі будівлі, включаючи два будинки та самовільно зведені будівлі, зазначений рік побудови жилих домів: перший невідомо, стоїть прочерк, другий - у 1947 році, відсотки зносу 32 % та 34 % відповідно (т.1, а.с. 203-205).
Заперечуючи проти вказаних позовних вимог, представник ОСОБА_5 - адвокат Мажеру І.О. надала до суду відзив на апеляційні скарги, в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційних скарг, посилаючись на їх безпідставність. У своєму відзиві представник ОСОБА_5 посилалась на те, що 05 жовтня 1999 року ОСОБА_10 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_1 , спадкова справа № 712/99, що зареєстрована у реєстрі № 1-3711, виданого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори (т.1, а.с.176-183).
При цьому, ОСОБА_10 успадкував зазначене домоволодіння після смерті ОСОБА_17 . У свою чергу, ОСОБА_17 була власницею зазначеного домоволодіння, на підставі рішення Виконкому Приморської райради депутатів трудящихся № 1071 від 11 грудня 1959 року, в якому зазначено, що вона фактично 21 рік володіла зазначеним майном. Тобто, зазначене майно фактично належало їй з 1938 року.
20 липня 1982 року ОСОБА_17 склала заповіт, за яким зазначене домоволодіння вона заповіла ОСОБА_10 (т.2, а.с.55).
В подальшому, представник апелянтів ОСОБА_22 та ОСОБА_3 , адвокат Бессараба П.А. надав до суду відповідь на відзив, в якому вказав, що у спірному свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 05.10.1999 року не зазначено дату реєстрації права власності на майно, яке перейшло у спадщину ОСОБА_10 після смерті ОСОБА_17 , що є порушенням вимог Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, а також не відповідає встановленому зразку свідоцтва про право на спадщину за заповітом схваленого Рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29.01.2009 року.
Разом з тим, ні в матеріалах цієї справи, ні у відзиві відповідача ОСОБА_5 , ні в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, не вказано, під якою літерою на схематичному плані позначене нерухоме майно, що перейшло у спадок на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.10.1999 року ОСОБА_10 та не зазначено, яка саме загальна площа цього житлового будинку (т.1, а.с.52). 
Ці обставини були упущені і не встановлювались судом першої інстанції та будь-яким чином не підтверджувались відповідачем ОСОБА_5 під час розгляду справи № 520/8004/18 по суті.
Також, в матеріалах справи міститься заява про збільшення позовних вимог по цивільній справі №520/8004/18 від 28.11.2018 року (т.2, а.с. 89-91), яка відповідно до ч.4 ст. 183 ЦПК України, не була повернута заявнику без розгляду, а тому є такою, що прийнята судом до розгляду у цій справі (т.2, а.с.91). 
Зазначеними обставинами спростовуються доводи ОСОБА_5 про те, що в апеляційних скаргах містяться вимоги, яке не заявлялись в суді першої інстанції, а тому не підлягають розгляду.
Так, із техпаспорту від 27.02.1953 року вбачається, що вказані вище домоволодіння АДРЕСА_2 , побудовані подружжям ОСОБА_19 за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя та спільною працею подружжя. 
З цих підстав та згідно правових норм, які діяли на час спірних правовідносин, а саме, ст. 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української РСР (1926 року), майно, набуте подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належить обом членам подружжя на засадах спільної власності. Розмір частини, яка належить кожному з подружжя, в разі спору, визначається судом. Інше майно становить окрему власність кожного з дружин.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Зазначених обставин судом першої інстанції з`ясовано не було.
Аналогічні норми містяться у ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР 1969 року (далі - КпШС УРСР, (чинного на час смерті одного з подружжя - ОСОБА_11 ), згідно якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 
Відповідно до ст. 28 КпШС УРСР 1969 року, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. 
Згідно ч. 1 ст. 24 КпШС УРСР 1969 року майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Посилання позивачів на п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», згідно якого роз`яснено, що якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст.25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС), є слушним, оскільки даний пункт постанови був чинним на час виникнення спірних правовідносин. 
Проте, на час розгляду справи, даний пункт постанови дійсно втратив чинність.
Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення щодо неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством. 
Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. 
Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц.
Отже, враховуючи вищенаведене, слід дійти висновку, що на спірний житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, право власності на який за ОСОБА_17 у 1959 році, що складався з житлового будинку під літерами «А», «Б», літер «В», «Л» - літня кухня, літер «Г», «Д», «З», «І», «К» - сараї, літери «Е» - душ, літери «Ж» - вбиральня, літери «І» - мостіння, № 1-4 - огорожа в АДРЕСА_1 (колишня - АДРЕСА_3 ), можна вважати таким, що право власності набуто подружжям ОСОБА_17 та ОСОБА_11 за спільні кошти та спільною роботою в період зареєстрованого шлюбу, і є таким, що належало обом членам подружжя ОСОБА_23 на засадах спільної сумісної власності подружжя.
Крім того, згідно будинкової книги від 22.01.1946 року реєстрація місця постійного проживання ОСОБА_11 є саме АДРЕСА_1 (колишня - АДРЕСА_3 ), тому побудова житлового будинку та надвірних споруд здійснювалась ОСОБА_19 за спільні кошти та спільною працею. Згідно матеріалів справи, факт будування зазначених будівель та споруд, також, підтверджується свідками, які підтверджують, як подружжя ОСОБА_19 спільною працею побудували вказані житлові будинки, господарські будівлі та споруди. 
Таким чином, станом на 18 квітня 1970 року, тобто на момент останньої інвентаризації перед смертю власника спільного сумісного майна подружжя - ОСОБА_11 у склад домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 (колишня назва - АДРЕСА_3 ), згідно технічного паспорту від 18.04.1970 року вже входило: житловий будинок під літ. «А», загальною площею 57,1 кв. м., житлова площа 35,1 кв.м, нежитлова площа 22,0 кв.м. та житловий будинок під літ. «Б», загальною площею 41,3 кв.м., житлова площа 27,6 кв.м., нежитлова площа 13,7 кв.м. з надвірними спорудами », літери «В», «Л» - літня кухня, літери «Г», «Д», «З», «І», «К» - сараї, літера «Е» - душ, літера «Ж» - вбиральня, літера «І» - мостіння, № 1-4 - огорожа, що підтверджується технічним паспортом від 18.04.1970 року (т.2, а.с. 97,98,99).
З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що згідно першої інвентаризації за даними БТІ від 13.11.1946 року та обмірного плану житлового будинку від 13.11.1946 року, останній складався з житлового будинку літ. «А», загальна площа всього - 38,1 кв.м., з якої житлова площа - 5,87 кв.м., нежитлова площа - 32,23 кв.м, загальна площа під житловими будівлями - 87,4 кв.м., площа під огородом - 660,0 кв.м. 
Згідно другої інвентаризації за технічним паспортом від 27.02.1953 року, спільне сімейне помістя складалося вже з житлового будинку під літ. «А», загальною площею 57,1 кв. м., житлова площа 35,1 кв.м, нежитлова площа 22,0 кв.м. та житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 35,7 кв.м., житлова площа 27,6 кв.м., нежитлова площа 8,1 кв.м., літери «В», «Л» - літня кухня, літер «Г», «Д», «З», «І», «К» - сараї, літери «Е» - душ, літери «Ж» - вбиральня, літери «І» - мостіння, № 1-4 - огорожа, загальна площа всього під будівлями - 235 кв.м., з якої під житловими будівлями площа - 146 кв.м., під нежитловими будівлями площа - 89 кв.м., площа під двором - 187 кв.м., площа під огородом - 362 кв.м.
Відповідно до третьої інвентаризації за технічним паспортом від 18.04.1970 року в спільне майно вже входило: житловий будинок під літ. «А», загальною площею 57,1 кв. м., житлова площа 35,1 кв.м, нежитлова площа 22,0 кв.м. та житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 41,3 кв.м., житлова площа 27,6 кв.м., нежитлова площа 13,7 кв.м. із такими надвірними спорудами », літери «В», «Л» - літня кухня, літери «Г», «Д», «З», «І», «К» - сараї, літера «Е» - душ, літера «Ж» - вбиральня, літера «І» - мостіння, № 1-4 - огорожа, загальна площа всього під будівлями - 320,0 кв.м., з якої під житловими будівлями площа - 146,0 кв.м., під нежитловими будівлями площа - 174,0 кв.м., площа під двором - 187 кв.м., площа під огородом - 277,0 кв.м.
Таким чином, слід дійти висновку про те, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_17 з ОСОБА_11 домоволодіння подружжя, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (колишня назва - АДРЕСА_3 ) за рахунок спільних сімейних коштів подружжя та спільної праці збільшено та поліпшено житлові умови: 
- з літ. «А», загальна площа всього - 38,1 кв.м., з якої житлова площа - 5,87 кв.м., нежитлова площа - 32,23 кв.м., загальна площа під житловими будівлями - 87,4 кв.м., площа під огородом - 660,0 кв.м. 
- на літ. «А», загальною площею 57,1 кв. м., житлова площа 35,1 кв.м, нежитлова площа 22,0 кв.м. та житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 41,3 кв.м., житлова площа 27,6 кв.м., нежитлова площа 13,7 кв.м. із такими надвірними спорудами », літери «В», «Л» - літня кухня, літери «Г», «Д», «З», «І», «К» - сараї, літера «Е» - душ, літера «Ж» - вбиральня, літера «І» - мостіння, № 1-4 - огорожа, загальна площа всього під будівлями - 320,0 кв.м., з якої під житловими будівлями площа - 146,0 кв.м., під нежитловими будівлями площа - 174,0 кв.м., площа під двором - 187 кв.м., площа під огородом - 277,0 кв.м. 

З огляду на вкладене слід дійти висновку про те, що зазначене нерухоме майно являється спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_23 , в якому були зареєстровані та спільно проживали на день смерті ОСОБА_11 його сім`я у складі: дружина ОСОБА_17 , сам ОСОБА_11 (чоловік), син ОСОБА_12 та донька ОСОБА_18 .
Зазначені факти, також підтверджуються доказами, що містяться у матеріалах справи, а саме: копією свідоцтва про шлюб, копією записів з домової книги про постійне проживання подружжя за вказаною адресою, показами свідків, а також, копіями бухгалтерських документів про придбання ОСОБА_11 будівельних матеріалів: квитанцією від 09.11.1976 року про придбання шиферу; дублікатом чека від 20.09.1964 року про придбання будівельного каменю, що також підтверджує факт набуття подружжям ОСОБА_23 за час проживання сім`єю спільного сумісного майна подружжя (т.1, а.с.48-51). 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Приписами ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Отже, аналізуючи технічну інвентаризацію спірного домоволодіння, яка була здійснена в різні роки, і підтверджується технічними паспортами різних років, вбачається, що спірне майно, на яке видано свідоцтво про право особистої власності на ім`я ОСОБА_17 до його видачі про право особистої власності за час зареєстрованого шлюбу від 29 грудня 1948 року значно збільшилось у своїй вартості, у зв`язку з цим житловий будинок із надвірними спорудами та будівлями у АДРЕСА_1 (колишня назва - АДРЕСА_3 ) є спільним майном подружжя: ОСОБА_11 та ОСОБА_24 . 
При цьому слід зазначити, що згідно зі ст. 25 КпШ УРСР, який діяв на час спірних правовідносин, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.
У відповідності зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України.
Згідно ч.1 ст. 392 ЦК України,  власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Частиною першою статті 1280 ЦК України, встановлено якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу. 
Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації.

Порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину передбачено статтею 1300 ЦК України.
Так, за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.
На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.
У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.
Отже, застосування цього правила є можливим у випадку, коли після видачі свідоцтв про право на спадщину з`являться інші спадкоємці.
У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним.
У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією.
Якщо документи підтверджують право власності спадкоємців на нерухоме майно, відомості про зміни повинні бути внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в установленому законом порядку.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, справа № 758/5329/15.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що зазначене майно було особистою власністю ОСОБА_17 . 
Проте, судом не було враховано, що зазначене домоволодіння було спільною сумісною власністю ОСОБА_17 та ОСОБА_11 , оскільки шлюб між ними було укладено 29 грудня 1948 року та зазначені споруди були збудовані ними разом, про що вказано вище.
При цьому, при видачі зазначеного свідоцтва, виданого після смерті ОСОБА_17 від 05 жовтня 1999 року, не було враховано частку у спільному майні подружжя, що змінює розмір часток у спадковому майні. Так, ОСОБА_17 належало право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі рішення Приморської райради депутатів трудящих ся № 1071 від 11 грудня 1959 року.
Із техпаспорту від 27.02.1953 року вбачається, що вказані вище домоволодіння АДРЕСА_2 , побудовані подружжям ОСОБА_19 за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя та спільною працею подружжя. А тому згідно правових норм, які діяли на час спірних правовідносин, а саме ст. 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української РСР (1926 року), майно, набуте подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належить обом членам подружжя на засадах спільної власності. Розмір частини, яка належить кожному з подружжя, в разі спору, визначається судом. Інше майно становить окрему власність кожного з дружин.

Що стосується постанови Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2018 року, яким було скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2007 року по справі № 2-5255/07 та ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних вимог, то колегія суддів зазначає, що підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови суду апеляційної інстанції було визнання права власності на самочинній будівлі, про які мова не йде у даній цивільній справі і крім того - через те, що спір вирішений у відсутність власника земельної ділянки - Одеської міської ради, а також через те, що ОСОБА_10 не погоджувався і не надавав згод на жилі приміщення, які були побудовані раніше (т.4, а.с.26-27, т.5, а.с. 238-241).
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг частково надали суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти позовних вимог ОСОБА_5 та оскаржуваного судового рішення, а також доводів своїх апеляційних скарг.
За змістом ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційних скарг його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_21 ,  ОСОБА_4  задовольнити частково, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає в тому, що в них зазначені деякі норми матеріального права, якими не регулювались спірні правовідносини, на час їх виникнення, а також посилання на пункти постанови Пленуму Верховного Суду України, які на час розгляду справи втратили чинність, про що вказано вище.
Зазначені обставини не свідчать про вихід судом апеляційної інстанції за межі позовних вимог, так як сторона спору не зобов`язана посилатись на ті чи інші норми права. 
Разом з тим, сторона має обґрунтувати свої вимоги і надати відповідні докази цьому, а правильну норму права має застосувати саме суд, в даному випадку суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що вимоги ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про визнання права власності за нею і ОСОБА_4 по 1\8 частині спірного нерухомого майна (т.6, а.с. 104) задоволенню не підлягають, так як в позовній заяві вказані особи просили визнати за ними право власності по 1/18 частині спірного нерухомого житлового майна (т.1, а.с. 15).

Таким чином, визнання за учасниками справи часток на спірне нерухоме майно: 1/18+1/18+1/12+1/12+13/18 складає одну цілу спірного нерухомого житлового майна.

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що у задоволенні позовних вимог про встановлення факту родинних відносин, визнання, що ОСОБА_11 та ОСОБА_17 є батьками ОСОБА_12 , а ОСОБА_12 є чоловіком ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_4 слід відмовити, оскільки зазначені обставини підтверджуються наявними доказами, які маються в матеріалах справи, та не оспорюються її учасниками (т.1, а.с.28, 29, 33, 41).

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне встановити факт того, що ОСОБА_4 і ОСОБА_1 постійно проживали на час відкриття спадщини та фактично вступили в управління спадщиною, що відкрилась після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожний по 1/18 частки, у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами, розташованих на земельній ділянці, площею 784 кв.м., оскільки від встановлення цього факту залежить вирішення питання про їх позовні вимог про визнання права власності в порядку спадкування на спірне нерухоме житлове майно.
При цьому, оскільки саме цим фактом вони обґрунтовують свої позовні вимоги і апеляційну скаргу ОСОБА_1 , то вирішення зазначених обставин не є виходом за межі позовних вимог, а є допустимим способом захисту позивачів ОСОБА_4 і ОСОБА_1 . 

Таким чином, колегією суддів встановлено, що позивачі у справі є:
ОСОБА_1 - дружина покійного ОСОБА_12 - сина подружжя ОСОБА_11 і ОСОБА_17 ;
ОСОБА_4 - син подружжя ОСОБА_12 і ОСОБА_1 та онук подружжя ОСОБА_11 і ОСОБА_17 ;
ОСОБА_3 - донька ОСОБА_13 і онука подружжя ОСОБА_11 і ОСОБА_17 ;
ОСОБА_21 - донька ОСОБА_13 і онука подружжя ОСОБА_11 і ОСОБА_17 .
Відповідач по первісному позову ОСОБА_5 - є онуком ОСОБА_10 і правнуком ОСОБА_17 від першого шлюбу.

Тобто всі учасники справи хоч і не є членами однієї сім`ї, однак пов`язані між собою родинними стосунками, між позивачами і відповідачем по першому позову існують неприязні стосунки з приводу проживання і володіння спірним нерухомим житловим приміщенням.
Крім того, всі учасники справи проживають і зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , іншого житла не мають, а тому незаконне позбавлення первісних позивачів права власності на спірне нерухоме житлове майно та їх виселення - буде протирічити основним засадам цивільного судочинства, як то законність, обґрунтованість і справедливість судового рішення.

Щодо свідоцтв про право власності та право на спадщину за заповітом, до тексту яких слід внести зміни, то колегія суддів зазначає, що мова йде про свідоцтво про право на спадщину за заповітом від п`ятого жовтня 1999 року, виданого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А. (т.1, а.с.52, т.2, а.с.28) та про свідоцтво про право на спадщину за заповітом від двадцять першого грудня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. (т.1, а.с.54, т.2, а.с.36).
Що стосується строку позовної давності до первісних позовних вимог, то на думку колегії суддів, зазначений строк не пропущений, оскільки права позивачів не були порушені, так як кожен із них по теперішній час проживає і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_5 на користь позивачів і заявників апеляційних скарг судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, як того вимагає ст. 141 ЦПК України.
Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог про встановлення факту родинних відносин, визнання, що ОСОБА_11 та ОСОБА_17 є батьками ОСОБА_12 , а ОСОБА_12 є чоловіком ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_4 слід відмовити, то судовий збір у сумі 352,40 грн., сплачений за подання позову і в сумі 528,60 грн. - сплачений за подання апеляційної скарги, на користь кожного позивача і заявника апеляційної скарги відшкодуванню не підлягає.
Так, з матеріалів справи вбачається наступне: 
позивачем і заявником апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання позову у сумі 4739,25 грн. (т.1, а.с.1, 116) та апеляційної скарги у сумі 4230 грн. (т.1, ас.107); 
позивачем ОСОБА_4 сплачено судовий збір за подання позову у сумі 5444,05 грн. (т.1, а.с.2, 115); 
позивачем і заявником апеляційної скарги ОСОБА_3 сплачено судовий збір за подання позову у сумі 6052 грн. (т.1, а.с.3, 5, 114) та за подання апеляційної скарги у сумі 4228,9 (т.1, а.с.199);
позивачем і заявником апеляційної скарги ОСОБА_21 сплачено судовий збір за подання позову у сумі 5700,03 грн. (т.1, а.с.4, 114) та за подання апеляційної скарги у сумі 4228,9 (т.1, а.с.158).

У зв`язку з цим, з відповідача ОСОБА_5 підлягає стягненню судовий збір на користь:

позивача і заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 у загальній сумі 6167,17 грн., із яких 2466,87 грн. за подання позову і 3700,30 грн. - за подання апеляційної скарги;
позивача ОСОБА_4 у загальній сумі 2466,87 грн.;
позивача і заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 у загальній сумі 6167,17 грн., із яких 2466,87 грн. за подання позову і 3700,30 грн. - за подання апеляційної скарги;
позивача і заявника апеляційної скарги ОСОБА_21 у загальній сумі 6167,17 грн., із яких 2466,87 грн. за подання позову і 3700,30 грн. - за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 
постановив:        

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задовольнити частково.
Визнати житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 (тридцять сім) та складається з кам`яної житлової будівлі, загальною площею 35,1 кв.м. та надвірних споруд: «В» літня кухня, «Г» сарай , «Д» сарай, «Е» душ, «Ж» вбиральня, «К» сарай, «І» мостіння, № 2-4-6 огорожа, таким, що належав подружжю  ОСОБА_17 та ОСОБА_11 в рівних частках, по 1/2 частки за кожним.
Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за  заповітом від 05.10.1999 року, видане на ім`я ОСОБА_10 (спадкова справа № 712/99), в частині отримання ним права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 (тридцять сім) та складається з кам`яної житлової будівлі, загальною площею 35,1 кв.м. та надвірних споруд: «В» літня кухня, «Г» сарай , «Д» сарай, «Е» душ, «Ж» вбиральня, «К» сарай, «І» мостіння, № 2-4-6 огорожа. Вказавши у тексті вказаного свідоцтва: спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 13/18 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 (тридцять сім) та складається з кам`яної житлової будівлі, загальною площею 35,1 кв.м. та надвірних споруд: «В» літня кухня, «Г» сарай, «Д» сарай, «Е» душ, «Ж» вбиральня, «К» сарай, «І» мостіння, № 2-4-6 огорожа.
Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за  заповітом від 21.12.2017 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 , РНОКПП - НОМЕР_6 , (спадкова справа №23/2017, реєстр №2137) в частині отримання ним права власності на житловий будинок, з надвірними спорудами загальною площею (кв.м): 166.9, житлова площа (кв.м): 8, виключивши із тексту свідоцтва: спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з: житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (тридцять сім), загальною площею 166,9 кв.м. житловою площею 85,6 кв.м., який в цілому складається з житлового будинку позначеного на плані літерою «А», загальною площею 125.6 кв.м., житловою площею 58,0 кв.м., житлового будинку, позначеного на плані літерою «Б» загальною площею 41.3 кв.м., житловою площею 27.6 кв.м., літньої кухні літ. В; сараю - літ. Г; сараю - літ. Д; душу - літ. Е, вбиральні - літ. Ж; сараю - літ. К; сараю - літ М; гаражу - літ П; літньої кухні - літ И; навісу - літ. С; вимощення - І; огорожі - № 2, 4-6. 
Вказати у тексті вказаного свідоцтва: спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 13/18 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 (тридцять сім) та складається з кам`яної житлової будівлі, загальною площею 35,1 кв.м. та надвірних споруд: «В» літня кухня, «Г» сарай, «Д» сарай, «Е» душ, «Ж» вбиральня, «К» сарай, «І» мостіння, № 2-4-6 огорожа розташованих на земельній ділянці площею 784 кв.м. 

Встановити факт того, що ОСОБА_12 постійно проживав на час відкриття спадщини та фактично вступив в управління спадщиною, що відкрилась після смерті ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вигляді 1/6 частки житлового будинку з надвірними спорудами, розташованих на земельній ділянці, площею 784 кв.м.

Встановити факт того, що ОСОБА_4 і ОСОБА_1 постійно проживали на час відкриття спадщини та фактично вступили в управління спадщиною, що відкрилась після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожний по 1/18 частки, у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами, розташованих на земельній ділянці, площею 784 кв.м.
Визнати з ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , право на спадщину у вигляді 1/18 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що складається з кам`яної житлової будівлі, загальною площею 35,1 кв.м. та надвірних споруд: «В» літня кухня, «Г» сарай, «Д» сарай, «Е» душ, «Ж» вбиральня, «К» сарай, «І» мостіння, № 2-4-6 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 784 кв.м. 
Визнати з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_8 , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , право на спадщину у вигляді 1/18 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що складається з кам`яної житлової будівлі, загальною площею 35,1 кв.м. та надвірних споруд: «В» літня кухня, «Г» сарай, «Д» сарай, «Е» душ, «Ж» вбиральня, «К» сарай, «І» мостіння, № 2-4-6 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 784 кв.м. 
Встановити факт того, що ОСОБА_13 постійно проживала на час відкриття спадщини та фактично вступила в управління спадщиною, що відкрилася після смерті батька ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 у вигляді 1/6 частки житлового будинку з надвірними спорудами та складається з кам`яної житлової будівлі, загальною площею 35,1 кв.м. та надвірних споруд: «В» літня кухня, «Г» сарай , «Д» сарай, «Е» душ, «Ж» вбиральня, «К» сарай, «І» мостіння, № 2-4-6 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 784 кв.м. 
Визнати за ОСОБА_25 , РНОКПП - НОМЕР_9 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_11 , право на спадщину у вигляді 1/12 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що складається з кам`яної житлової будівлі, загальною площею 35,1 кв.м. та надвірних споруд: «В» літня кухня, «Г» сарай, «Д» сарай, «Е» душ, «Ж» вбиральня, «К» сарай, «І» мостіння, № 2-4-6 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 784 кв.м. 
Визнати за ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_10 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_11 , право на спадщину у вигляді 1/12 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що складається з кам`яної житлової будівлі, загальною площею 35,1 кв.м. та надвірних споруд: «В» літня кухня, «Г» сарай, «Д» сарай, «Е» душ, «Ж» вбиральня, «К» сарай, «І» мостіння, № 2-4-6 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 784 кв.м. 
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_12 , ІПН НОМЕР_6 , на користь  ОСОБА_1  сплачений судовий збір у загальній сумі 6167,17 грн. (шість тисяч сто шістдесят сім гривень 17 копійок).
Стягнути з  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_12 , ІПН НОМЕР_6 , на користь  ОСОБА_4  сплачений судовий збір у загальній сумі 2466,87 грн. (дві тисячі чотириста шістдесят шість гривень 87 копійок).
Стягнути з  ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2  сплачений судовий збір у загальній сумі 6167,17 грн. (шість тисяч сто шістдесят сім гривень 17 копійок).
Стягнути з  ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3  сплачений судовий збір у загальній сумі 6167,17 грн. (шість тисяч сто шістдесят сім гривень 17 копійок).
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженні своїм майном, виселення - відмовити у повному обсязі. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

                Л.А. Гірняк

                О.С. Комлева