ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року 
м. Київ

cправа №  906/1422/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Огороднік К.М., Пєсков В.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ковальського Віталія Деонізовича
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2021 (колегія суддів у складі: Коломис В.В. - головуючий, Миханюк М.В., Саврій В.А.)
та рішення  Господарського суду Житомирської області від 08.09.2021 (суддя Вельмакіна Т.М.)
та додаткове рішення  Господарського суду Житомирської області від 04.10.2021 (суддя Вельмакіна Т.М.)

у справі №  906/1422/20
за позовом  Фізичної особи - підприємця Ковальського Віталія Деонізовича
до  Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинянка"
про  стягнення 783230,00 грн,

ВСТАНОВИВ:
Стислий зміст позовних вимог
1.          3 грудня 2020 року Фізична особа - підприємець Ковальський Віталій Деонізович (далі - Позивач) звернувся до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинянка" (далі - Відповідач) про стягнення 783230,00 грн безпідставно набутих коштів.
2.          Позовні вимоги пред`явлені на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України. Зокрема Позивач стверджував про безпідставне отримання Відповідачем спірних грошових коштів у сумі, що перевищує встановлений у пункті 2.8 договору оренди нерухомого майна від 15.11.2013 розмір орендної оплати.

Стислий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.          Рішенням Господарського суду Житомирської області від 08.09.2021 у задоволенні позову відмовлено.
4.          Рішення мотивовано тим, що з огляду на приписи статей 215, 216 Цивільного кодексу України та встановлений судом у справі №906/892/20 факт користування Позивача орендованим приміщенням з моменту підписання акту приймання-передачі та до моменту ухвалення відповідного судового рішення, сплачені за фактичне користування нерухомим майном кошти не підлягають поверненню у випадку нікчемності правочину. Крім того, господарський суд першої інстанції зазначив про ненадання Позивачем належних доказів факту отримання Відповідачем спірних грошових коштів. Водночас, враховуючи заяву Відповідача про застосування позовної давності в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів за період з грудня 2013 по грудень 2017 господарський суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин з огляду на відмову у задоволені позову.
5.          Додатковим рішенням Господарського суду Житомирської області від 04.10.2021 стягнуто з Позивача на користь Відповідача 9600,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, у стягненні 1400,00 грн витрат на професійну правничу допомогу відмовлено. 
6.          Господарський суд першої інстанції визнав обґрунтованими витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9600,00 грн з огляду на їх пов`язаність з розглядом цієї справи, співмірність складності справи, витраченому адвокатом часу, а також обсягам і складності наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Водночас, відхиляючи витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1400,00 грн за підготовку проекту письмових пояснень у справі від 06.08.2021 та від 01.09.2021 господарський суд першої інстанції виходив з того, що зазначені пояснення залишені без розгляду. 
7.          Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2021 зазначене рішення та додаткове рішення залишені без змін. 
8.          Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду. 

Стислий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника 

9.          Позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову та відмовити Відповідачу в задоволення заяви про стягнення з Позивача витрат на професійну правничу допомогу. 
10.          Касаційна скарга мотивована наявністю підстави для оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положення статті 1212 Цивільного кодексу України щодо стягнення безпідставно набутих коштів при попередньому встановленні нікчемності договору оренди нерухомого майна. 
11.          При цьому Скаржник наголошує, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, посилаючись на наявність правової колізії у зв`язку з тим, що на момент передачі коштів існували договірні відносини, а на момент розгляду справи вони втратили свої правове підґрунтя через визначення судом нікчемності договору. Також позивач стверджує, що вказана справа має виняткове значення для нього, як учасника справи, оскільки результатом її розгляду є покладення на нього надмірного фінансового тягаря у вигляді неможливості повернення безпідставно сплачених коштів у сумі 783230,00 грн, що суперечить практиці Європейського суду з прав людини стосовно мирного володіння майном.
12.          Скаржник вважає, що оскаржувані судові рішення є незаконними, викладені у них висновки не відповідають встановленим обставинам, суди допустили неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.
13.          Зокрема, посилаючись на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №759/9443/17, Скаржник зазначає, що у випадку застосування наслідків недійсності договору (статті 216 Цивільного кодексу України) і з врахуванням положень статті 1212 зазначеного Кодексу спірна сума обґрунтовано підлягає до стягнення з Відповідача на користь Позивача.
14.          Скаржник заперечує проти висновку господарських судів попередніх інстанцій про неможливість встановити на підставі наданих ним доказів того, які суми сплачувались за користування майном, зокрема із посиланням на норми податкового законодавства та Положення про порядок ведення касових операцій, адже факт отримання відповідних коштів Відповідачем не заперечується та не підлягає доказуванню відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, тоді як стягнення коштів, переданих Відповідачу як оплата комунальних послуг та оренди приміщення згідно з договором, не були включені до предмету позову. 
15.          Крім того, Скаржник стверджує, що представник Відповідача не дотримався процесуального порядку та строків подання заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з Позивача витрат на професійну правничу допомогу, а в рішенні суду жодним чином не вказано, які саме роботи проведені адвокатом, не надано детального опису проведених робіт та понесених ним для надання такої допомоги витрат. 

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 

16.          Відповідач у встановлений судом термін відзив на касаційну скаргу не надав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

17.          Між Відповідачем (орендодавець) та Позивачем (орендар) укладений договір оренди нерухомого майна, від 15.11.2013 (далі - Договір оренди), відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - одноповерхову будівлю площею 200 м2 та земельну ділянку, на якій вона розміщена, необхідну для використання будівлі за призначенням, передбаченим в договорі, що належить орендодавцю на праві приватної власності та розташована за адресою: Житомирська обл. м. Новоград-Волинський, вул. Житомирська, 110 (далі - Орендоване майно).
18.          Орендар зобов`язався своєчасно вносити орендну плату в розмірі 1700 гривень на місяць. Орендна плата коригується щорічно з урахуванням інфляції (п. 2.8 Договору оренди).
19.          Договір оренди набирає чинності з 01.12.2013 і діє протягом трьох років (п. 5.5 Договору оренди).
20.          09.05.2020 Позивач отримав від Відповідача листа від 08.05.2020 щодо зобов`язання звільнити орендоване приміщення в строк до 10 робочих днів, що свідчить про дострокове розірвання договору в односторонньому порядку.
21.          Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.12.2020 у справі №906/892/20 задоволено частково позов ТОВ "Волинянка" (Відповідач) до ФОП Ковальського Віталія Деонізовича (Позивач) про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Зазначеним судовим рішенням встановлено нікчемність Договору оренди, зобов`язано ФОП Ковальського В.Д. повернути ТОВ "Волинянка" частину одноповерхової будівлі площею 200 м2 за адресою: Житомирська обл., м. Новоград-Волинський, вул. Житомирська, 110. У решті позову відмовлено.
22.          Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 у справі №906/892/20 рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2020 скасовано в частині встановлення нікчемності Договору оренди, прийнято в цій частині нове рішення, яким в позові відмовлено, в решті рішення залишено без змін.
23.          Суд апеляційної інстанції у постанові у справі №906/892/20 зазначив, що Договір оренди є нікчемним, оскільки укладений на три роки та підлягав нотаріальному посвідченню із державною реєстрацією набутого на його підставі права на нерухоме майно. Водночас суд встановив, що ФОП Ковальський В.Д. (Позивач) користувався орендованим приміщенням з моменту підписання актe приймання-передачі і до моменту ухвалення постанови суду. Враховуючи встановлення нікчемності Договору оренди, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що з метою захисту прав власника необхідно застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зобов`язання ФОП Ковальського В.Д. повернути ТОВ "Волинянка" частину одноповерхової будівлі площею 200 м2 за адресою: Житомирська обл., м. Новоград-Волинський, вул. Житомирська, 110.
24.          На підтвердження сплати Відповідачу грошових коштів за оренду приміщення та комунальні послуги за період 2013-2020 роки на загальну суму 912430 грн Позивач надав Журнали обліку виплачених коштів за оренду приміщення, послуги водопостачання, використану електроенергію за адресою: Житомирська обл. м. Новоград-Волинський, вул. Житомирська, 110, ФОП Ковальським В.Д. директору ТОВ "Волинянка" Савчук Л.П. (далі - Журнали). Зазначені Журнали обліку містять дати, суми та підписи Савчук Л.П. без їх розмежування за призначенням платежу.

Позиція Верховного Суду

25.          Керуючись вимогами статей 14, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги та виходить з такого.
26.          Звертаючись із касаційною скаргою, Позивач стверджує про неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права за відсутності висновку Верховного Суду про застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України у разі стягнення безпідставно набутих коштів при попередньому встановленні нікчемності договору оренди майна. 
27.          Верховний Суд вказане твердження скаржника відхиляє з огляду на таке.
28.          Згідно з частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України, зокрема, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
29.          Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України  недійсний  правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
30.          Тлумачення змісту наведеної норми свідчить, що  недійсний  правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю.
31.          Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами  недійсного  правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній, одержаного ними на виконання цього правочину.
32.          Водночас частинами 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
33.          Відповідно до пункту 1 частини 3 статті  1212  Цивільного кодексу України положення глави 83 зазначеного Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного за  недійсним  правочином.
34.          Системне тлумачення зазначених норм законодавства свідчить про те, що правила частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція, а в тому разі, коли тільки одна зі сторін недійсного правочину здійснила його виконання, для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 зазначеного Кодексу. 
35.          Подібний за змістом висновок про застосування положень глави 83 Цивільного кодексу України до правовідносин щодо повернення сторонами виконаного за недійсним правочином викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15, тому наведені в касаційній скарзі аргументи Позивача про відсутність відповідного висновку не підтвердились. 
36.          Враховуючи наведену правову позицію та обставини нікчемності Договору оренди, Верховний Суд вважає слушними доводи Позивача про недоречне посилання судів першої та апеляційної інстанцій у контексті вирішення спору в цій справі на те, що договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. 
37.          Однак, враховуючи те, що господарські суди попередніх інстанцій встановили обставини, які свідчать про використання Позивачем Орендованого майна з моменту підписання акту приймання-передачі до моменту ухвалення постанови апеляційного господарського суду у справі №906/892/20, Верховний Суд виходить з того, що положення статті 1212 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо повернення Позивачу коштів, сплачених ним Відповідачу саме на виконання нікчемного Договору оренди, адже у такому випадку повернення сторін зазначеного нікчемного правочину до попереднього стану має відбуватися відповідно до вимог статті 216 зазначеного Кодексу.
38.          Верховний Суд неодноразово наголошував, що саме застосування двосторонньої реституції зумовлює дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства загалом щодо недопущення можливості порушення імперативних приписів актів цивільного законодавства та інтересів учасників недійсного правочину у збереженні кожним із них того, що було ним передано на виконання недійсного правочину. При цьому у разі неможливості повернути одержане за недійсним правочином (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном) для забезпечення збереження справедливої рівноваги має застосовуватися положення абзацу 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України щодо відшкодування вартості одержаного за цінами, які існують на момент відшкодування. Зокрема, подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №43/75-15/7-б.
39.          Верховний Суд вважає за необхідне зауважити , що за змістом досліджених господарськими судами попередніх інстанцій судових рішень у справі №906/892/20, під час розгляду зазначеної справи було розглянуто спір щодо застосування передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України наслідків недійсності Договору оренди щодо повернення сторонами одержаного на його виконання, зокрема було відмовлено ТОВ «Волинянка» у позовних вимогах про стягнення з ФОП Ковальського В.Д. оплати за користування нерухомим майном, що було предметом нікчемного договору оренди. Господарські суди у справі №906/892/20 виходили з того, що ТОВ «Волинянка» не довело факту безоплатного користування нерухомим майном за нікчемним договором оренди.
40.          З огляду на викладене Верховний Суд відхиляє аргументи Позивача про те, що у даному випадку спірна сума підлягає стягненню з Відповідача на його користь як результат застосування наслідків недійсності Договору оренди, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України. Доводи ж Позивача про вирішення судами питання про зарахування отриманих Відповідачем коштів як компенсації за користування приміщенням не відповідають змісту мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень. 
41.          Разом з тим зі змісту позовної заяви у цій справі Верховний Суд вбачає, що звертаючись до господарського суду, Позивач стверджує про факти безпідставної сплати ним Відповідачу грошових коштів у розмірі більшому, ніж було передбачено пунктом 2.8 нікчемного Договору оренди. 
42.          Щодо наведеного Верховний Суд приймає до уваги, що сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.  Водночас сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору. Отже, спір про повернення таких коштів має вирішуватися на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
43.          З урахуванням наведених у позовній заяві підстав позову господарським судам при вирішенні спору слід було з`ясувати наявність чи відсутність фактів сплати Позивачем Відповідачу спірних грошових коштів (їх частини), як поза межами платежів, передбачених нікчемним Договором оренди чи іншими договорами, так і у розмірі, що перевищує відшкодування вартості користування нерухомим майном за цінами, які існують на момент відшкодування.
44.          Однак господарські суди попередніх інстанцій під час розгляду справи наведені обставини належним чином не дослідили, не встановивши ані загальний розмір платежів, сплата яких передбачалась нікчемним Договором оренди, ані розмір відшкодування вартості користування нерухомим майном, а також співвідношення розміру цих платежів зі сплаченою Позивачем сумою грошових коштів.
45.          Натомість суди послалися на те, що з наданих Позивачем документів неможливо встановити, які саме суми сплачувалися за користування майном, оскільки Договором оренди обумовлювалася орендна плата в розмірі 1700 грн, яка підлягала коригуванню щорічно з урахуванням інфляції, а жодних виставлених Позивачу рахунків матеріали справи не містять. Водночас, констатувавши визнання Відповідачем факту отримання грошових коштів від позивача готівкою, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що така сплата готівкових коштів порушує законодавчо встановлені вимоги здійснення розрахунків та дійшли суперечливого висновку про недоведеність факту сплати спірних коштів належними та допустимими доказами. При цьому в оскаржених судових рішеннях не наведено доводів щодо відсутності правових підстав для застосування положень частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України в даному випадку.
46.          Крім того, викладені в оскаржуваних судових рішеннях висновки щодо оцінки наведених у Журналах відомостей також мають суперечливий характер. Зокрема, зазначаючи про те, що долучені Позивачем копії особистих записів, оформлених у вигляді Журналів, не є належними та допустимими доказами, які б підтверджували факт внесення орендної плати з комунальними платежами відповідно до вимог Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 29.12.2017 №148, апеляційний господарський суд водночас зазначає, що Журнали можуть свідчити про здійснення оплати за фактично надані послуги. Тобто господарські суди попередніх інстанцій не навели конкретного висновку про наявність чи відсутність підтвердження наданими учасниками справи доказами, зокрема копіями Журналу, факту передачі Позивачем певної суми грошових коштів Відповідачу в особі його директора, у тому числі на відповідній підставі чи за її відсутністю. 
47.          Позивач у касаційній скарзі зазначає, що стягнення коштів, які були передані директору Відповідача як оплата комунальних послуг та оренди приміщення згідно з Договором оренди, не були включені до предмету позову в цій справі. Однак вказані твердження позивача також не перевірені господарськими судами попередніх інстанцій під час розгляду справи.
48.          Отже, за висновком Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не дотримались вимог статей 74, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, із належним дослідженням зібраних у справі доказів, а також застосуванням усіх наданих їм процесуальним законом повноважень, у зв`язку з чим дійшли передчасного висновку про відмову у позові.
49.          Вказані порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу встановлених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України меж розгляду справи, згідно з якими суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними відповідні обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду, досліджувати надані сторонами докази тощо.
50.          Водночас з огляду на передчасність висновку судів про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, передчасними є також будь-які висновки щодо стягнення з Позивача на користь Відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

51.          Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що відповідно до положень статей 300, 310 Господарського процесуального кодексу України рішення і додаткове рішення суду першої інстанції, а також постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
52.          Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
53.          Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги викладене, повно та всебічно перевірити фактичні обставини справи, надати належну оцінку наявним у справі доказам, доводам та запереченням сторін, і в залежності від установленого та вимог закону прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Розподіл судових витрат

54. Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ковальського Віталія Деонізовича задовольнити частково.
2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2021, рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2021 та додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 04.10.2021 у справі №906/1422/20 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    В. Картере

Судді                                                                                                 К. Огороднік

                                                                                                                В. Пєсков