Постанова                                    
Іменем України
 
26 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 523/2075/20
провадження № 61-7876св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Судаковим Валерієм Валерійовичем, на постанову Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, у якому просив визнати недостовірною та зобов`язати ОСОБА_2 спростувати інформацію, викладену ним у заяві від 27 вересня 2018 року, що адресована директору Товариства з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» (далі - ТОВ «Холд Груп») ОСОБА_3 , а саме: «За вчинення домашнього насильства в сім`ї, психологічного то фізичного характеру, відносно моєї онуки та доньки, ОСОБА_1 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі - КупАП). Своєю противоправною поведінкою та насильницькою моделлю поведінки, ОСОБА_1 постійно завдає психологічного насильства моїй родині. Оскільки, ОСОБА_1 не здатний діяти з повагою до честі та гідності людей та існує високий ризик і вірогідність продовження вчинення ним домашнього насильства, що може спричинити настання тяжких наслідків для здоров`я членів моєї родини, з метою запобігання травматичних подій».
 
Позов мотивував тим, що поширена ОСОБА_2 інформація не непідтверджена жодними доказами, а тому є неправдивою, такою, що порушує його особисті немайнові права та стала підставою для обмеження його у праві на вільне пересування в громадських місцях.
 
Посилаючись на наведене, просив:
 
- визнати недостовірною інформацію в заяві ОСОБА_2 від 27 вересня 2018 року адресовану директору ТОВ «Холд Груп» ОСОБА_3 , а саме: «За вчинення домашнього насильства в сім`ї, психологічного то фізичного характеру, відносно моєї онуки та доньки, ОСОБА_1 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Своєю противоправною поведінкою та насильницькою моделлю поведінки, 
ОСОБА_1 постійно завдає психологічного насильства моїй родині. Оскільки, ОСОБА_1 не здатний діяти з повагою до честі та гідності людей та існує високий ризик і вірогідність продовження вчинення ним домашнього насильства, що може спричинити настання тяжких наслідків для здоров`я членів моєї родини, з метою запобігання травматичних подій» ;
 
- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом направлення рекомендаційних листів директору ТОВ «Холд Груп» ОСОБА_3, ОСОБА_1  протягом місяця після набрання законної сили судовим рішенням, з текстом спростування: « ОСОБА_2 РНОКПП - НОМЕР_1 надав недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_1 , а саме що він «За вчинення домашнього насильства в сім`ї, психологічного то фізичного характеру, відносно моєї онуки та доньки, ОСОБА_1 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Своєю противоправною поведінкою та насильницькою моделлю поведінки, ОСОБА_1 постійно завдає психологічного насильства моїй родині. Оскільки, ОСОБА_1 не здатний діяти з повагою до честі та гідності людей та існує високий ризик і вірогідність продовження вчинення ним домашнього насильства, що може спричинити настання тяжких наслідків для здоров`я членів моєї родини, з метою запобігання травматичних подій».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2020 року позов задоволено.
 
Визнано недостовірною інформацію, викладену у заяві ОСОБА_2 від 27 вересня 2018 року адресовану директору ТОВ «Холд Груп» ОСОБА_3 , а саме: «За вчинення домашнього насильства в сім`ї, психологічного та фізичного характеру, відносно моєї онуки та доньки, ОСОБА_1 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП. Своєю противоправною поведінкою та насильницькою моделлю поведінки, ОСОБА_1 постійно завдає психологічного насильства моїй родині. Оскільки, ОСОБА_1 не здатний діяти з повагою до честі та гідності людей та існує високий ризик і вірогідність продовження вчинення ним домашнього насильства, що може спричинити настання тяжких наслідків для здоров`я членів моєї родини, з метою запобігання травматичних подій». 
 
Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати поширену ним недостовірну інформацію щодо ОСОБА_1 шляхом направлення рекомендованих листів: директору ТОВ «Холд Груп» ОСОБА_3 та ОСОБА_1 протягом місяця після набрання судовим рішенням законної сили, з текстом спростування: « ОСОБА_2 надав недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_1 , а саме: «За вчинення домашнього насильства в сім`ї, психологічного та фізичного характеру, відносно моєї онуки та доньки, ОСОБА_1 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП. Своєю противоправною поведінкою та насильницькою моделлю поведінки, ОСОБА_1 постійно завдає психологічного насильства моїй родині. Оскільки, ОСОБА_1 не здатний діяти з повагою до честі та гідності людей та існує високий ризик і вірогідність продовження вчинення ним домашнього насильства, що може спричинити настання тяжких наслідків для здоров`я членів моєї родини, з метою запобігання травматичних подій». Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що поширена ОСОБА_2 у заяві від 27 вересня 2018 року, адресованій директору ТОВ «Холд Груп», інформація щодо ОСОБА_1 є твердженням щодо фактів, достовірність яких відповідач у визначеному законом порядку не підтвердив. Оскільки поширена щодо позивача інформація була письмово доведена до відома іншим особам є недостовірною та негативною, суд дійшов висновку про порушення немайнових прав позивача на повагу до його честі, гідності та недоторканність ділової репутації, а тому така інформація підлягає спростуванню. 
 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що поширена ОСОБА_2 інформація щодо: протиправної та насильницької моделі поведінки 
ОСОБА_1 ; заподіяння ним психологічного насильства родині відповідача; нездатності позивача діяти з повагою до честі та гідності людей; існування високого ризику і вірогідності продовження вчинення позивачем домашнього насильства; можливості настання тяжких наслідків для здоров`я членів родини відповідача і запобігання таким чином травматичних подій, складається з оціночних суджень, які виражають суб`єктивну думку відповідача, його відношення до особи позивача, які сформувалися внаслідок особистого знайомства з ОСОБА_1 протягом тривалого часу та обізнаності про конфліктні ситуації між позивачем та дочкою відповідача, яка неодноразово зверталася із заявами до органів поліції про вчинення позивачем домашнього насильства у сім`ї. Оскільки відповідно до статті 277 ЦК України оціночні судження не можуть бути предметом судового захисту, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на їх відповідність дійсності, суд апеляційної інстанції визнав вимоги ОСОБА_1 у цій частині необґрунтованими. 
 
Установивши, що на час звернення  ОСОБА_2 із заявою від 27 вересня 2018 року до директора ТОВ «Холд Груп», постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року та Голосіївського районного суду 
міста Києва від 26 червня 2018 року, якими ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за статтею 173-2 Кодексу України (вчинення домашнього насильства) та притягнуто до адміністративної відповідальності, в апеляційному порядку не скасовані, суд дійшов висновку, що інформація про те, що «За вчинення домашнього насильства в сім`ї, психологічного то фізичного характеру, відносно моєї онуки та доньки, ОСОБА_1 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення» не може вважатися недостовірною на дату її поширення, а тому визнав такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в цій частині.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи
 
У травні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана його представником - адвокатом Судаковим В. В., на постанову Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року, у якій заявник просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 757/33799/15-ц.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Судаковим В. В., на постанову Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України та витребувано матеріали справи. 
 
Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції 15 липня 2021 року.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на:
1) пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі №757/33799/15-ц, в якій суд касаційної інстанції вказав, що «фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи, що факт є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування»; 
 
2) апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що поширена відповідачем інформація є оціночним судженням, оскільки відомості про те чи не притягувався позивач до адміністративної відповідальності може бути перевірена та встановлена судом. Суд апеляційної інстанції не врахував, що поширена ОСОБА_2 інформація щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП («вчинення домашнього насильства») є недостовірною та не відповідає дійсності, оскільки постанова Солом`янського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення скасована постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року, а постанова Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення скасована постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року.
 
3) суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин Закон України «Про звернення громадян» та не врахував Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей) від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003. Оскільки заява від 27 вересня 2018 року ОСОБА_2 була направлена до юридичної особи, а не до правоохоронного органу з метою вжиття заходів обмеження відвідування позивачем будинку, в якому проживає відповідач, а не перевірки відомостей про порушення законів, то в даному конкретному випадку, не підлягають застосуванню положення Закону України «Про звернення громадян».
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 17 травня 2014 року. Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_8 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає разом з матір`ю 
ОСОБА_5 разом з її батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , які мають право користування житлом, що розташоване в м. Одесі за адресою: 
АДРЕСА_1 , та у м. Києві за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Між ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який є батьком малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тривалий час існують неприязні стосунки.
 
Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 червня 
2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 
340,00 грн.
 
Постановою Голосіївського районного суду місті Києва від 26 червня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн.
 
27 вересня 2018 року з метою запобігання вчинення подальших протиправних дій щодо ОСОБА_5 та його онуки ОСОБА_8 , ОСОБА_2 звернувся із заявою до директора ТОВ «Холд Груп», яке забезпечує безпеку мешканців багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_3 , у якому проживає ОСОБА_2 разом із дружиною, дочкою та внучкою, в якій вказав, що «за вчинення домашнього насильства в сім`ї, психологічного та фізичного характеру, відносно моєї онуки та доньки, ОСОБА_1 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП. Своєю противоправною поведінкою та насильницькою моделлю поведінки, ОСОБА_1 постійно завдає психологічного насильства моїй родині. Оскільки, ОСОБА_1 не здатний діяти з повагою до честі та гідності людей та існує високий ризик і вірогідність продовження вчинення ним домашнього насильства, що може спричинити настання тяжких наслідків для здоров`я членів моєї родини, з метою запобігання травматичних подій».
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн скасовано, прийнято нову постанову, якою провадження у справі щодо ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн скасовано, прийнято нову постанову, якою провадження у справі стосовно ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
 
Частиною другою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
 
Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України). 
 
Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).
 
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
 
Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
 
Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
 
За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
 
Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.
 
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
 
За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. 
 
Судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
 
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. 
 
Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
 
У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.
 
Установивши наявність тривалих неприязних відносин між ОСОБА_5 (донькою відповідача), ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , виникнення між сторонами конфліктних ситуацій, неодноразові звернення ОСОБА_5 до органів поліції з вимогою про вжиття заходів реагування щодо неправомірної поведінки ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що викладена у заяві від 27 вересня 2018 року інформація щодо: завдання позивачем психологічного насильства у родині відповідача, не здатності його діяти з повагою до честі та гідності людей, існування високого ризику і вірогідності продовження вчинення позивачем домашнього насильства та можливості настання тяжких наслідків для здоров`я членів родини відповідача, та запобігання травматичних наслідків для його родини є вираженням суб`єктивної думки відповідача щодо зазначених ним обставин, а отже є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд помилково не застосував положення статті 302 ЦК України та не урахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 757/33799/15-ц, є необґрунтованими з огляду на таке.
 
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
 
Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності (частина друга статті 302 ЦК України).
 
У справі № 757/33799/15-ц Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
 
У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».
 
Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
 
У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
 
Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд урахував наведені висновки Верховного Суду, правильно визначив характер поширеної інформації. Установивши, що на час поширення відповідачем інформації щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року та Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року, якими позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП були чинними, апеляційний суд правильно зазначив, що викладена ОСОБА_2 у заяві від 27 вересня 
2018 року інформація «за вчинення домашнього насильства в сім`ї, психологічного то фізичного характеру, відносно моєї онуки та доньки, ОСОБА_1 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП» не може вважатися недостовірною.
 
Посилання заявника на те, що апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про звернення громадян» є необґрунтованими з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон від 02 жовтня 1996 року 
№ 393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення .
 
Статтею 3 Закону від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
 
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо (частина третя статті 9 Закону від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР).
 
Системно оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки між сторонами склалися напружені неприязні стосунки та часто відбуваються конфлікти, відповідач ОСОБА_2 реалізував передбачене своє право на звернення із заявою до директора ТОВ «Холд Груп», до статутної діяльності якого відноситься охорона порядку та безпеки на території житлового комплексу, з метою вжиття заходів безпеки та недопущення ОСОБА_1 на територію житлового комплексу, в якому проживає відповідач разом із дружиною, дочкою та онукою. З огляду на наведене необґрунтованими є посилання заявника про помилкове застосування судом апеляційної інстанції положень Закону України від 02 жовтня 1996 року 
№ 393/96-ВР.
 
Щодо посилань заявника на неврахування судом апеляційної інстанції Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей) від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, Верховний Суд вважає їх безпідставними, оскільки висновки апеляційного суду не суперечать нормі права, офіційне тлумачення якій надано Конституційним Судом України.
 
Так, у наведеному Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) усі маютьправо направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати  обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55). 
 
Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України «Про звернення громадян» (393/96-ВР),який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанцій повно встановив обставини справи, надав наявним у справі доказам належну оцінку, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
 
Щодо вирішення питання розподілу судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини другої вказаної статті), у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої вказаної статті).
 
Ураховуючи, що за результатами перегляду справи в суді касаційної інстанції Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення вимог касаційної скарги  ОСОБА_1 , понесені заявником судові витрати відшкодуванню не підлягають.
 
Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником 
- адвокатом Судаковим Валерієм Валерійовичем, залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     Г. І. Усик
А. С. Олійник
В. В. Яремко