Головуючий у І інстанції  Бусик О.Л.	
Провадження №  22-ц/824/7413/2022	 	 	 	                      Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	

 ПОСТАНОВА
 Іменем України 
 
14 липня2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Головуючого судді:      Матвієнко Ю.О.,
суддів:                            Мельника Я.С.,Гуля В.В.,
          за участю секретаря:      Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів, що знаходяться на депозитному рахунку,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів, що знаходяться на депозитному рахунку, в якому просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь депозит в сумі 150 000 грн. з відсотками в сумі 250 273,97 грн., штрафними санкціями в сумі 1 918 994,81 грн., з яких пеня становить 1 651 500 грн. та 30 353,42 грн. як 3% річних та 237 141,39 грн. інфляційні втрати.
Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що 22 жовтня 2012 року він уклав з відповідачем договір №SAMDN25000729893631 вклад «Депозит+12 мес.», згідно з яким вніс на депозитний рахунок у банку кошти в сумі 150 000 грн. з нарахуванням відсотків в розмірі 18 % річних.
Додатковою угодою до договору №SAMDN25000729893631 вклад «Депозит+12 мес.» від 22 жовтня 2012 року банк збільшив відсоткову ставку за вкладом на 2% річних, тому відсоткова ставка за вкладом ОСОБА_1 складала 20% річних.
11 січня 2021року позивач подав заяву про повернення коштів, яка була вручена відповідачу 19 січня 2021 року, однак відповідач кошти позивачуне повернув.
Враховуючи викладене, позивач просив суд постановити рішення про стягнення з відповідача на його користь суми депозиту у розмірі 150 000 грн., відсотків, нарахованих згідно умов договору у розмірі 250 273,97 грн., та штрафних санкцій на загальну суму 1 918 994,81 грн., що складаються із пені у розмірі 1 651 500 грн., 3% річних у розмірі 30 353,42 грн. та інфляційних збитків на суму 237 141,39 грн.  
07 жовтня 2021 року від позивача надійшла заява про відмову від частини позовних вимог, у якій позивач просив прийняти відмову від позовних вимог про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» пені в сумі 1 651 500 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2022 року позов  ОСОБА_1  задоволеночастково.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 депозит в сумі 150 000 грн., проценти за період з 22 жовтня 2012 року до 22 жовтня 2020 року в сумі 240 657 грн. 53 коп., проценти за період з 23 жовтня 2020 року до 22 січня 2021 року в сумі 3 грн. 70 коп., 271 грн. 23 коп. як три проценти річних, та 12 904 грн. 50 коп. інфляційних втрат без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.
Стягнутоз АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в сумі 4 068,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач АТ КБ «ПриватБанк» подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині задоволених вимог. 
Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що під час розгляду справи позиція АТ КБ "ПриватБанк" полягала в тому, що внаслідок укладання 17.11.2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ «Фінансова компанія "Фінілон" Договору про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 року Додаткової угоди до цього договору, Банк не несе будь-яких зобов`язань за таким договором банківського вкладу, а ТОВ "ФК "Фінілон"є новим боржником за даним договором банківського вкладу.
Так, 17.11.2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ Фінансова компанія "Фінілон" було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 року Додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК "Фінілон", в тому числі і по депозитному договору № SAMDN25000729893631 від 22.10.2012 року, який є предметом спору в даній справі.
Згідно ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
З огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від позивача відносно переведення Банком на ТОВ ФК «Фінілон» боргу за договором, який є предметом спору у даній справі, на адресу Банку не надходило, то вважається, що переведення боргу Банком було здійснено зі згоди вкладника.
Отже, внаслідок укладання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК "Фінілон" Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 року та переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором банківського вкладу, який є предметом спору у даній справі, АТ КБ "ПриватБанк" на цей час не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ "ФК "Фінілон" є новим боржником позивача ОСОБА_1 за цим договором банківського вкладу.
В судове засідання учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними матеріалами справи. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 22 жовтня 2012 року позивач уклав з відповідачем договір №SAMDN25000729893631 вклад «Депозит+12 мес.», згідно з яким позивач вніс на депозитний рахунок банкукошти в сумі 150 000 грн. з нарахуванням відсотків в розмірі 18 % річних(а.с.5-6).
Цього ж дня сторони уклали додаткову угоду до договору №SAMDN25000729893631 вклад «Депозит+12 мес.» від 22 жовтня 2012 року, якою банк збільшив відсоткову ставку за вкладом на 2% річних(а.с.7-8), тому відсоткова ставка за вкладом ОСОБА_1 складала 20% річних.
11 січня 2021 року ОСОБА_1 подав до АТ КБ «ПриватБанк» заяву, в якій просив розірвати договір від 22 жовтня 2012 року №SAMDN25000729893631 вклад «Депозит+12 мес.» та видати йому вклад танараховані відсотки (а.с.9).
Однак АТ КБ «ПриватБанк» кошти за депозитом позивачуне повернув.
Також встановлено, що 17 листопада 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» переводить на ТОВ «ФК «Фінілон» борг в об`ємі та на умовах, що існують в момент договору на підставі згоди кредиторів, отриманого ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», що є невід`ємною частиною цього договору.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обгрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з частиною першою статті 1060 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
За правилами статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.
Відповідно достатті 1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.
Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача суми вкладу.
Згідно з частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.
Частинами 5, 6 статті 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.
Таким чином, повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд.
До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 28 січня 2015 року в справі № 6-247цс14.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про розірвання договору банківського вкладу та повернення коштів 11 січня 2021 року, чим засвідчив свій намір припинити дію договору. Однак, АТ КБ «Приватбанк» кошти не повернув, чим порушив свої зобов`язання.
Таким чином, банк був зобов`язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору.
За умовами договору від 22 жовтня 2012 року №SAMDN25000729893631 у випадку, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк.
В той же час за укладеним сторонами договором сторони мають право достроково розірвати договір відповідно з вимогами чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за 2 банківські дні до розірвання договору. Під час повернення вкладу за ініціативою клієнта до спливу мінімального строку вкладу з дати початку/продовження строку клієнту повертається сума вкладу та виплачуються проценти, нараховані за ставкою «на вимогу» за фактичний строк користування вкладом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про розірвання договору банківського вкладу та повернення коштів 11 січня 2021 року, яку банк отримав 19 січня 2021 року. Мінімальний строк вкладу згідно з договором складає 366 днів, тобто кожного 22 жовтня наступного року. Таким чином,суд вірно розрахував суму процентів за ставкою 20% річних за період з 22 жовтня 2012 року до 22 жовтня 2020 року на суму: 240657,53 грн.= 150 000 :100х 20%х 2928 днів :365 днів.
З 04 травня 2017 року в АТ КБ «Приватбанк» відсоткова ставка по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті «на вимогу» становила 0,01 %.
Таким чином, обґрунтованим є і висновок суду про те, щоза період з 23 жовтня 2020 року до 22 січня 2021 року слід стягнути проценти за ставкою «на вимогу», оскільки мінімальний строк вкладу, що складає 366 днів, не сплив. Отже, сума процентів, що підлягає стягненню за цей період складає: 3,70 грн. =150 000 :100х 0,01%х 92 дні : 365дні.
Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції в частині вирішення вимог позивача простягнення з відповідачаінфляційних втрат в сумі 237 141,39 грн.та 3 % річних в сумі 30 353,42 грн., виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача 30 353,42 грн. як 3% річних, позивач зазначав, що сума 3% річних за неналежне виконання зобов`язання складає в період з 15 травня 2014 року (у зв`язку з прийняттям відповідно до Протоколу правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 15 травня 2014 року рішення про припинення діяльності всіх відокремлених підрозділів АТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим) до 12 лютого 2021 року (дата подання позовної заяви). При цьому, позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3 % річних, виходячи із суми вкладу 150 000 грн.за договором банківського вкладу без урахування процентів, які на них нараховуються.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1061 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми вкладу відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1061 ЦК України, а за період після такого прострочення підлягають стягненню інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Ураховуючи те, що договір банківського вкладу вважається розірваним з 22 січня 2021 року - день отримання банком заяви позивача про розірвання договору банківського вкладу, плюс 2 банківські дні, то лише з цієї дати у позивача виникло право на отримання 3% річних та інфляційних втрат відповідно до положень ст. 625 ЦК України щодо невиплати основних сум вкладів за договорами, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договорами банківського вкладу почалось з дати розірвання договорів.
Враховуючи те, що позивач просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати, виходячи із суми вкладу 150 000 грн. без урахування процентів, які на них нараховуються, та не у зв`язку із ненарахуванням процентів на вклади, суд відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи в межах заявлених особою вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, дійшов правильного висновку, що позивач не має права на отримання 3% річних та інфляційних втрат до 22 січня 2021 року, оскільки до вказаної дати договір банківського вкладу був діючим, позивачем не ставилось питання про його розірвання та повернення суми вкладу. Отже, не відбулось прострочення банком виплати суми вкладу до цієї дати.
Три проценти річних судом розрахованіза формулою 150 000 х3% /100 /365днів  х22 дні = 271,23 грн., що є правильним та відповідачем спростовано не було.
Правильним є і розрахунок судом першої інстанції інфляційних втрат, які суд обрахував за наступною формулою: [Інфляційні нарахування] = 150 000,00 грн. (сума боргу) ? 108,603% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 150 000,00 грн. (сума боргу) = 12 904,50 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи те, що позивачем суду надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, і ці докази відповідачем спростовані не були, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що належним боржником перед ОСОБА_1 є ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», на яке банком було переведено борг згідно умов договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, є необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Матеріали справи згоди ОСОБА_1  на заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» не містять, в зв`язку із чим доводи банку про те, що вони не є стороною за договором банківського вкладу, укладеним між ними та позивачем 22.10.2012 року, та не несуть перед нимвідповідальності, є необґрунтованими та безпідставними. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.    
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги АТ КБ «ПриватБанк» - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення. 
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
     Головуючий:
 
     Судді: