ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2022 року 
м. Черкаси   

Справа № 758/14145/20		
Провадження № 22-ц/821/628/22		
категорія 310000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Бородійчука В.Г., 
суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Ковальова Станіслава Сергійовича на заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_3 .
Свої вимоги мотивувала тим, що 05 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюбу, який зареєстрований Тбіліською службою громадянського реєстру Агентства розвітку державних сервісів, про що було видано свідоцтво про одруження № НОМЕР_1 від 17.10.2013 року і відповідно 05.09.2013 року зроблено актовий запис № 80133001455.
Позивач вказувала, що вона є громадянкою України, а відповідач громадянином Республіки Грузії, якому оформлено посвідку на постійне проживання в Україні.
Від шлюбу сторони мають спільних дітей, син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають разом з матір`ю, ОСОБА_1 , та перебувають на її утриманні.
Вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося через часті конфлікти, які виникають через різні погляди на методи виховання дітей та способи ведення спільного побуту. Відповідач постійно чинить психологічний тиск на позивача та декілька раз застосовував відносно неї силу, внаслідок чого вона вимушена була викликати поліцію.
Таким чином, сторони припинили шлюбні стосунки, перестали проживати разом, вести спільне господарство, сім`я носить формальний характер, в зв`язку з чим просила розірвати шлюб.

03.02.2021 року ухвалою Подільського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу передано для розгляду за підсудністю до Ссонівського районного суду міста Черкаси.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Соснівського районного суду від 15 липня 2021 року позов задоволено.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрований 05 вересня 2013 року Тбіліською службою громадянського реєстру агентства розвитку державних сервісів, актовий запис № 80133001455 розірвано.
Роз`яснено, що шлюб вважатиметься розірваним з моменту набрання рішенням суду законної сили.
Рішення суду мотивоване тим, що між сторонами втрачено почуття любові та взаєморозуміння, сторони не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та не ведуть спільного господарства, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що сім`я розпалась остаточно, шлюб має формальний характер та підлягає розірванню у судовому порядку.

У жовтні 2021 року адвокат Ковальов С.С. , який діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2021 року.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 січня 2022 року заяву адвоката Ковальова С.С., який діє в інтересах ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвоката Ковальова Станіслав Сергійович просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судом не було враховано, що відповідач категорично заперечує проти розірвання шлюбу. Суд всупереч вимогам закону не надавав сторонам строк для примирення, а відтак позбавив позивача та відповідача права на примирення.
Суд першої інстанції не дослідив докази прийняв не правильний висновок стосовно того, що сторони не підтримують шлюбно-сімейні відносини та не ведуть спільного господарства, оскільки сімейні стосунки позивача та відповідача не припинялись навіть на відстані один від одного.
На момент звернення позивачем з позовною заявою до суду, відповідач дійсно тимчасове не проживав спільно з позивачем. Але це спричинено тим, що відповідач був вимушений виїхати у Грузії до сімейного лікаря у зв`язку з хворобою та відсутністю інсуліну для лікування цукрового діабету. Дана обставина не як не пов`язана з тим, що у подружжя втрачено почуття любові та взаєморозуміння.
Разом з тим, шлюбно-сімейні відносини підтверджуються спільним відпочинком чоловіка, дружини та двох малолітніх дітей. У період з 06.07.2021 року по 10.08.2021 року позивач та відповідач разом з малолітніми дочкою та сином літали на літній відпочинок у Грузію у Тбілісі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
В силу положень ст. 13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції врахував, що відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно ч. 3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, з урахуванням вимог ст.110 Сімейного Кодексу.
Статтею 112 СК України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Апеляційним судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження № НОМЕР_1 від 17.10.2013 року виданого органом Тбіліської служби громадянського реєстру Агентства розвитку державних сервісів, разом із письмовим перекладом, викладеним з грузинської на українську мову перекладачем Копаліані Л., 05 вересня 2013 року позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, актовий запис № 80133001455 (а.с. 28-32). Прізвище після укладення шлюбу дружини « ОСОБА_7 ». 
Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с.33-36, 37).
Згідно із посвідкою на постійне проживання від 06.12.2016 року ОСОБА_2 зареєстрований 06.09.2021 року за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 72).
Позивач у своїй позовній заяві зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки вони мають різні погляди на сімейне життя та обов`язки, в зв`язку з чим продовження шлюбних стосунків є неможливим. Спільного господарства не ведуть. Вважає, що її з відповідачем сім`я розпалась остаточно, миритись та відновлювати подружні стосунки не бажає.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_9 зазначив, що категорично заперечує проти розірвання шлюбу, тому вважає, що суд передчасно дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Крім того, враховуючи, що у справі було ухвалено заочне рішення вказав, що він був позбавлений можливості надати свої заперечення про розірвання шлюбу та просив надати строк на примирення, який судом першої інстанції не надавався.
Враховуючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції застосував положення ч. 1 ст. 111 СК України, яка передбачає, що вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду та зупинив своєю ухвалою від 27 квітня 2022 року провадження у справі надавши сторонам строк для примирення терміном три місяці з моменту постановлення ухвали суду.
26 липня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшла електронна заява позивачки ОСОБА_1 , в якій вона висловила категоричну позицію щодо відсутності намірів на примирення з відповідачем, наполягала на задоволенні своїх позовних вимог про розірвання шлюбу.
Судом апеляційної інстанції враховуючи заяву ОСОБА_1 , ту обставину, що примирення не відбулося, приймаючи до уваги вимоги закону, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, дійшов висновку, що районний суд правомірно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, виходячи з наступного.
Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Загальної Декларації Прав Людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10.12.48 року й ратифікованої Україною в 1973 році, Конституції України, прийнятої 28.06.96 року Законом N 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Сімейного кодексу України N 2947-III від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями) та Закону України "Про міжнародне приватне право" N 2709-IV від 23.06.2005 року (зі змінами та доповненнями).
Так, статтею 16 Загальної Декларації Прав Людини визначено, що чоловіки i жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися i засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній i повній згоді сторін, що одружуються. Сім`я є природним i основним осередком суспільства i має право на захист з боку суспільства та держави.
Таке положення міжнародно-правової норми повністю відповідає змісту статті 51 Конституції України, якою регламентовано, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічна за своїм змістом стаття 24 Сімейного кодексу України також передбачає, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Отже, засади шлюбу, особисті немайнові права і обов`язки подружжя, підстави їх виникнення та зміст визначаються Сімейним кодексом України, метою якого, зокрема, є побудова сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки.
Таким чином, можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення кожного з подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя. Оскільки укладення шлюбу здійснюється вільно і добровільно, то ніхто не може бути змушений до збереження подружніх стосунків, якщо їх основи втрачені.
Розглядаючи справу, суд упевнився в тому, що шлюб, який просить розірвати позивач, яка є громадянкою України з відповідачем, який є громадянином Грузії та зареєстрована в м. Київ, укладений за законами Грузії.
Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регламентується нормами Закону України «Про міжнародне приватне право».
Наведений вище нормативно-правовий акт під приватноправовими відносинами розуміє відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи, а під іноземним елементом - ознаку, яку характеризує приватноправові відносини, що ним регулюються, та виявляється в одній або кількох з таких форм:
хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;
об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;
юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (пункти 1 і 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Послідовний аналіз вказаних правових норм надає можливість зробити висновок про те, що це рішення ухвалюється у справі з іноземним елементом.
Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Основним Законом нашої держави, який гарантує забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини, зокрема, статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Отже, іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (частина 2 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» N 3773-VI від 22.09.2011 року (із змінами та доповненнями).
Оскільки пункт 17 частини 1 статті 1 зазначеного Закону визначає посвідку на постійне проживання як документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні, суд робить висновок про те, що позивач є іноземцем, який перебуває в Україні на законних підставах.
Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається розділом XI Цивільного процесуального кодексу України, а тому у відповідності до змісту статей 496 та 497 цього кодифікованого акту України іноземці мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів за правилами, визначеними цим кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, із процесуальними правам та обов`язками нарівні з фізичними та юридичними особами України, крім випадків, передбачених діючим національним та міжнародним законодавством.
Так, згідно із пунктом 2 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача.
Відповідно до змісту частини 2 статті 58 та статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між іноземцями, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.
Окрім того, статтею 13 наведеного Закону України визначено, що документи, які видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Між Україною та Республікою Грузія діє Договір про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах (Договір ратифіковано Законом N 451/95-ВР від 22.11.95 )» Дата підписання: 09.01.1995. Міжнародна угода. 1995.
 
На виконання норм міжнародного права, які у відповідності до положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 7 свого Листа N 24-754/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» роз`яснив, що суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою.
З огляду на такі письмові докази, надані позивачем та безпосередньо досліджені судом під час розгляду справи по суті, відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, зокрема, копії свідоцтва про укладення шлюбу між позивачем та відповідачем.
Отже, діючим сімейним законодавством України оголошено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду в день набрання ним чинності (частина 2 статті 104, частина 3 статті 105, частина 1 статті 110 та частина 2 статті 114 Сімейного кодексу України).
Оскільки судом першої інстанції достовірно з`ясовані фактичні взаємини та обставини сумісного життя подружжя, наявність в них неповнолітніх дітей, час припинення між ними шлюбних відносин, мотиви розірвання шлюбу та дійсні причини позову, які у своїй сукупності свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу і сім`ї є неможливим, суперечить їх інтересам, враховуючи небажання та неспроможність сторін відновити сімейні відносити, а також відсутність наявних перешкод, передбачених статтею 110 Сімейного кодексу України, приймаючи до уваги, що сім`я повинна будуватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які втрачені сторонами, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про наявність підстав для розірвання шлюбу.
Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
Враховуючи, що позивач при реєстрації шлюбу з відповідач своє дошлюбне прізвище не змінювала, підстав для застосування положень ст.113 СК України суд не встановив та правильно залишив позивачці прізвище « ОСОБА_7 ».
Розподіл судових витрат здійснено судом у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Ковальова Станіслава Сергійовича залишити без задоволення.
Заочне рішення заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 23 серпня 2022 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук        

Судді                                                                Л.І. Василенко

                                                                       О.В. Карпенко