П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 травня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 815/1131/18	
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Кравченка К.В.
 -            Ступакової І.Г.
при секретарі                               -            Філімович І.М.
за участю: 
                    представника апелянта – Пономаренко К.В.
                    представника позивача – Михайленко М.М.
 розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції  адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпраці в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА 
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці в Одеській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 01.03.2018 року за №012 про накладання на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) штраф у розмірі 43 335 720,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає оскаржувану постанову протиправною та такою, що належить до скасування з підстав грубого порушення відповідачем встановленого законодавством порядку накладання відповідачем штрафу. Наполягає на неналежному повідомленні про розгляд справи щодо накладення штрафу. Щодо суті порушення позивач зазначає про застосування відповідачем штрафних санкцій за відсутності достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування порушення ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю. Чинним законодавством не передбачено негативних наслідків та юридичної відповідальності за ненадання документів суб`єктами господарювання та роботодавцями під час розгляду органами Держпраці справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення. Стверджує, що з огляду на зміст договорів наявних в матеріалах справи, водії не підпорядковувалися правилам внутрішнього трудового розпорядку, вони самі організовували свою роботу і виконували її на власний ризик, трудові функції виконували одноразово в період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року. Після закінчення виконання визначеного завдання вказаними договорами, трудова діяльність водіїв з позивачем припинилась. За своїм змістом договори про надання послуг не є трудовими договорами, та відносини, що виникають між його сторонами, вимогами законодавства про працю не регулюються. Вказані договори про надання послуг є цивільно-правовими договорами, а висновки органу ДФС, з якими погодилося ГУ Держпраці в Одеській області, про наявність у цих договорах ознак трудового договору та порушення позивачем вимог ст.24 КЗпП України, є помилковими. Крім того, позивач наголошує, що укладені договори між позивачем та водіями про надання послуг не були визнані недійсними чи неукладеними у порядку, встановленому законом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2018 року, яке було залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2019 року, позов задоволено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.04.2021 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2019 року у справі №815/1131/18 скасовано, а справу №815/1131/18 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
01.06.2021 року до суду від Головного управління Держпраці в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що позивача належним чином повідомлено про розгляд справи про накладання штрафу, а саме: телефонограмою від 22.02.2018 року, складеною заступником начальника відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів з питань дитячої праці та інших нормативно-правових актів ОСОБА_2 , та направленням повідомлення на адресу позивача кур`єрською доставкою. Також на підставі акту документальної позапланової виїзної перевірки ГУ ДФС в Одеській області №250/15-32-13-05/ НОМЕР_1 від 13.02.2018 року були виявлені порушення позивачем законодавства про працю, а саме: ФОП ОСОБА_1 залучив до підприємницької діяльності працю 463 працівників-водіїв протягом 2015-2016 не оформлених належним чином (без укладення трудових угод, звітування до контролюючих органів). Дії посадових осіб ГУ Держпраці щодо винесення постанови №012 від 01.03.2018 року відповідають нормам чинного законодавства та є правомірними, обґрунтованими, направленими на захист порушених прав працівників ФОП ОСОБА_1 , а тому підстави для скасування постанови про накладання штрафу у розмірі 43 335 720,00 грн. відсутні. Також зазначено про відсутність у ГУ Держпраці обов`язку проводити інспектування суб`єкта підприємницької діяльності для підтвердження встановлених обставин та фактів, викладених за результатами перевірки іншим органом державної влади, оскільки діючим законодавством прямо передбачено право органу Держпраці накладати штрафи на підставі акту документальної виїзної перевірки територіального органу ДФС, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю. Позивач був належний чином повідомлений про розгляд справи про накладення штрафу, він мав можливість скористатися своїм правом надавати пояснення та документи на підтвердження своєї позиції, але таким правом не скористався, у зв`язку з чим відповідач виходив із наявних документів. Надання позивачем договорів оренди автомобіля з водієм на осіб, щодо порушення прав яких було накладено штраф разом із актами виконання робіт лише разом із позовом. Водночас відповідач зазначив, що згідно інформації, зазначеній пункті 1.8 другої таблиці акту перевірки ДФС зазначені договори оренди, укладені з фізичними особами на оренду транспортних засобів, в них зазначено 101 особу, однак П.І.Б. осіб, з якими укладені ці договори не співпадають із П.І.Б., зазначеними у таблиці пункту 2.2.4 акту перевірки ДФС, які відповідно до товарно-транспортних накладних фактично здійснення перевезення вантажу. Зазначені у другій таблиці пункту 1.8 акту перевірки ДФС договори оренди транспортних засобів, укладених зі 101 фізичною особою не є тими 463 особами-водіями (відповідно до перерахунку ГУ Держпраці 388 водіїв), яких було залучено до підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 протягом 2015-2016 років, фактичну працю яких було встановлено на підставі товарно-транспортних накладних органом ДФС, однак не оформлених належним чином.
16.08.2021 року до суду від представника позивача надійшли пояснення щодо неспівпадіння в пункті 1.8 Акту перевірки ДФС ПІБ фізичних осіб, з якими було укладено договори оренди з ПІБ, зазначеними в пункті 2.2.4 акту. Зокрема, сторона позивача зазначає, що друга таблиця пункту 1.8 Акту Головного управління ДФС в Одеській області жодним чином не стосується обставин справи, так як пункт 1.8 є загальними положеннями описової частини акту перевірки та не містить жодних порушень чинного законодавства з боку позивача.
28.08.2021 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті справи, та просив задовольнити позов.
Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу задоволено. 
Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці в Одеській області від 01.03.2018 року за №012 про накладання на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу. Стягнуто з бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці в Одеській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 8810 грн. (вісім тисяч вісімсот десять гривень).
Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, Головне управління Держпраці в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального права та процесуального права, неповно з`ясовані судом обставини, що мають значення для справи, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішення.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА 

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований Одеською міською радою 17.02.2014 року як фізична особа-підприємець та з 18.02.2014 року перебував на обліку як платник податків в Державній податковій інспекції у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області.
Основним видом економічної діяльності позивача за кодом КВЕД 52.29 є здійснення іншої допоміжної діяльності у сфері транспорту.
13.02.2018 року ГУ ДФС в Одеській області за результатами перевірки склало акт №250/15-32-13-05/ НОМЕР_1 про результати документальної позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності достовірності повноти нарахування та сплати податків і зборів виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року.
В акті №250/15-32-13-05/ НОМЕР_1 зафіксовано порушення статті 24 КЗпП України та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413 «Про порядок повідомлення ДФС та її територіальним органом про прийняття працівника на роботу», а саме: ФОП ОСОБА_1 було залучено до підприємницької діяльності 463 робітників-водіїв протягом 2015-2016 років не оформлених належним чином, без укладання трудових угод, договорів цивільно-правового характеру, звітування до контролюючих органів відповідних форм.
01.03.2018 року на підставі акту ГУ ДФС в Одеській області №250/15-32-13-05/ НОМЕР_1 від 13.02.2018 року відповідач провів розгляд справи та виніс постанову №012 про накладання штрафу на позивача у розмірі 43 335 720,00 грн.
При аналізі інформації стосовно найманих працівників, наведених у таблиці акту перевірки ДФС, встановлена розбіжність, одні і ті ж працівники були внесені по кілька разів у різних місцях.
Відповідач, з урахуванням статті 265 КЗпП України здійснив перерахунок кількості працівників-водіїв та встановив, що за період 2015-2016 роки позивач при здійсненні підприємницької діяльності використовував працю 388 працівників-водіїв неоформлених належним чином, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 ,    ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_27 , ОСОБА_55 , Криловський, ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 , ОСОБА_93 , ОСОБА_94 , ОСОБА_95 , ОСОБА_96 , ОСОБА_97 , ОСОБА_98 , ОСОБА_99 , ОСОБА_100 , Малонога, ОСОБА_101 , ОСОБА_102 , ОСОБА_103 , ОСОБА_104 , ОСОБА_105 , ОСОБА_106 , ОСОБА_107 , ОСОБА_108 , ОСОБА_109 , ОСОБА_110 , ОСОБА_111 , ОСОБА_112 , ОСОБА_113 , ОСОБА_114 , ОСОБА_115 , ОСОБА_116 , ОСОБА_117 , ОСОБА_118 , ОСОБА_119 , ОСОБА_120 , ОСОБА_121 , ОСОБА_122 , ОСОБА_123 , ОСОБА_124 , ОСОБА_125 , ОСОБА_126 , ОСОБА_127 , ОСОБА_128 , ОСОБА_129 , ОСОБА_130 , ОСОБА_131 , ОСОБА_132 , ОСОБА_133 , ОСОБА_134 , ОСОБА_135 , ОСОБА_136 , ОСОБА_137 , ОСОБА_138 , ОСОБА_139 , ОСОБА_140 , ОСОБА_141 , ОСОБА_142 , ОСОБА_143 , ОСОБА_144 , ОСОБА_145 , ОСОБА_146 , ОСОБА_147 , ОСОБА_148 , ОСОБА_149 , ОСОБА_150 , ОСОБА_151 , ОСОБА_152 , ОСОБА_153 , ОСОБА_154 , ОСОБА_155 , ОСОБА_156 , ОСОБА_157 , ОСОБА_158 , ОСОБА_159 , ОСОБА_160 , ОСОБА_161 , ОСОБА_148 , ОСОБА_162 , ОСОБА_163 , ОСОБА_164 , ОСОБА_165 , ЖитарьО., ОСОБА_166 , ОСОБА_167 , ОСОБА_168 , ОСОБА_169 , ОСОБА_170 , ОСОБА_171 , ОСОБА_172 , ОСОБА_173 , ОСОБА_174 , ОСОБА_175 , ОСОБА_176 , ОСОБА_177 , ОСОБА_178 , ОСОБА_179 , ОСОБА_180 , ОСОБА_181 , ОСОБА_182 , ОСОБА_183 , ОСОБА_184 , ОСОБА_185 , ОСОБА_186 , ОСОБА_187 , ОСОБА_188 , ОСОБА_189 , ОСОБА_190 , ОСОБА_191 , ОСОБА_192 , ОСОБА_193 , Бурковський, ОСОБА_194 , ОСОБА_195 , ОСОБА_196 , ОСОБА_197 , ОСОБА_198 , ОСОБА_199 , ОСОБА_200 , ОСОБА_201 , ОСОБА_202 , ОСОБА_203 , ОСОБА_204 , ОСОБА_205 , ОСОБА_206 , ОСОБА_207 , ОСОБА_208 , ОСОБА_168 , ОСОБА_209 , ОСОБА_210 , ОСОБА_211 , ОСОБА_212 , ОСОБА_213 , ОСОБА_214 , ОСОБА_215 , ОСОБА_216 , ОСОБА_217 , ОСОБА_218 , ОСОБА_219 , ОСОБА_220 , ОСОБА_221 , ОСОБА_222 , ОСОБА_223 , ОСОБА_224 , ОСОБА_225 , ОСОБА_226 , ОСОБА_227 , ОСОБА_228 , ОСОБА_229 , ОСОБА_230 , ОСОБА_231 , ОСОБА_232 , ОСОБА_233 , ОСОБА_234 , ОСОБА_235 , ОСОБА_236 , ОСОБА_237 , ОСОБА_238 , ОСОБА_239 , ОСОБА_240 , ОСОБА_241 , ОСОБА_242 , ОСОБА_243 , ОСОБА_244 , ОСОБА_245 , ОСОБА_246 , ОСОБА_247 , ОСОБА_248 , ОСОБА_249 , ОСОБА_250 , ОСОБА_251 , ОСОБА_252 , ОСОБА_253 , ОСОБА_254 , ОСОБА_255 , ОСОБА_256 , ОСОБА_257 , ОСОБА_258 , ОСОБА_259 , ОСОБА_260 , ОСОБА_261 , ОСОБА_262 , ОСОБА_263 , ОСОБА_264 , ОСОБА_265 , ОСОБА_266 , ОСОБА_267 , ОСОБА_268 , ОСОБА_269 , ОСОБА_270 , ОСОБА_171 , ОСОБА_271 , ОСОБА_272 , ОСОБА_273 , ОСОБА_274 , ОСОБА_275 , ОСОБА_276 , ОСОБА_277 , ОСОБА_278 , ОСОБА_279 , ОСОБА_280 , ОСОБА_281 , ОСОБА_282 , ОСОБА_283 , ОСОБА_284 , ОСОБА_285 , ОСОБА_286 , ОСОБА_287 , ОСОБА_288 , ОСОБА_289 , ОСОБА_290 , ОСОБА_291 , ОСОБА_292 , ОСОБА_293 , ОСОБА_294 , ОСОБА_295 , ОСОБА_296 , ОСОБА_297 , ОСОБА_298 , ОСОБА_299 , ОСОБА_300 , ОСОБА_301 , ОСОБА_302 , ОСОБА_303 , ОСОБА_304 , ОСОБА_305 , ОСОБА_306 , ОСОБА_307 , ОСОБА_308 , ОСОБА_309 , ОСОБА_310 , ОСОБА_311 , ОСОБА_312 , ОСОБА_313 , ОСОБА_314 , ОСОБА_315 , ОСОБА_316 , ОСОБА_317 , ОСОБА_318 , ОСОБА_319 , ОСОБА_320 , ОСОБА_321 , ОСОБА_322 , ОСОБА_323 , ОСОБА_324 , ОСОБА_325 , ОСОБА_326 , ОСОБА_327 , ОСОБА_328 , ОСОБА_329 , ОСОБА_330 , ОСОБА_331 , ОСОБА_332 , ОСОБА_333 , ОСОБА_334 , ОСОБА_335 , ОСОБА_336 , ОСОБА_337 , ОСОБА_338 , ОСОБА_339 , ОСОБА_340 , ОСОБА_341 , ОСОБА_342 , ОСОБА_343 , ОСОБА_344 , ОСОБА_345 , ОСОБА_346 , ОСОБА_347 , ОСОБА_348 , ОСОБА_349 , ОСОБА_350 , ОСОБА_351 , ОСОБА_352 , ОСОБА_353 , ОСОБА_354 , ОСОБА_355 , ОСОБА_356 , ОСОБА_357 , Коцур С., ОСОБА_358 , Балан В., Грицьков О., Бевз В., Афанасьєв А., ОСОБА_359 , Вєлічко Д., ОСОБА_360 .
Не погоджуючись з оскаржуваною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 259 КЗпП України визначено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частинами першою, другою статті 265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац другий частини другої статті 265 КЗпП України).
За змістом пунктів 1, 2, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11.02.2015 року, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує, зокрема, державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
Держпраці у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок № 295).
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509 (далі – Порядок №509).
Пунктом 2 Порядку №509 визначено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).
Згідно з пунктом 3 Порядку №509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акту приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа). Відповідно до пункту 4 Порядку №509 справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.
Пунктом 6 Порядку №509 передбачено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Положення пункту 6 Порядку №509 покладає цей обов`язок на уповноважену посадову особу. Зміст цього обов`язку не вичерпується надсиланням тексту відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без отримання, не свідчить про поінформованість особи про час та місце розгляду справи, а отже робить це право недієвим.
Для інформування особи про час та місце розгляду справи можуть використовуватися різні способи: рекомендований лист, телеграма, телефакс, телефонограма, особисте вручення повідомлення представникам. Множинність способів повідомлення дозволяє уповноваженій посадовій особі обрати один або декілька способів, які забезпечують поінформованість особи.
Згідно пункту 7 Порядку 509 справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду. Отже, саме на уповноважену посадову особу покладається обов`язок з`ясувати чи поінформовано особу. При цьому, саме лише надсилання повідомлення (без доказів його отримання) не свідчить про її поінформованість. У разі неналежного поінформування особи, яка притягується до відповідальності, уповноважена особа не може розпочинати розгляд справи.

ОБҐРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 22.02.2018 року прийняв рішення №04 щодо розгляду справи про накладення штрафу, розгляд призначено на 01.03.2018 року о 10 год. 00 хв.
23.02.2018 року інспектор праці Петкова О.В. на адресу позивача кур`єрською доставкою направила повідомлення про розгляд справи, що відбудеться 01.03.2018 року о 10:00 годині у приміщенні Головного управління.
На підтвердження даного факту відповідач надав копії квитанцій та відомостей з «Нової Пошти» про те, що з 25.02.2018 року по 28.02.2018 року представником ТОВ «Нова Пошта» здійснювались спроби вручення документа та експрес накладної №59000319745499, але отримувач не виходив на зв`язок, 05.03.2018 року отримувач взагалі відмовився від отримання відправлення».
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи про накладення штрафу, у зв`язку із чим доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.
Абзацом п`ятим пункту 2 Порядку №509 визначено, що штрафи можуть бути накладені на підставі акту документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Відповідно до пункту 8 Порядку №509 розгляд справ на підставі акту про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, акту, зазначеного в абзаці п`ятому пункту 2 цього Порядку, здійснюється уповноваженими посадовими особами Держпраці та її територіальних органів.
Під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання.
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Таким чином, відомості, викладені в акті перевірки, підлягають перевірці та оцінці на підставі наявних доказів під час розгляду справи ГУ Держпраці. Це свідчить, що викладені в акті перевірки відомості не є беззаперечним доказом вини особи у порушенні вимог законодавства про працю, а підлягають перевірці.
Так, позивач був належний чином повідомлений про розгляд справи про накладення штрафу, проте не з`явився та жодних додаткових доказів не надав, у зв`язку з чим питання щодо наявності підстав для накладення штрафу вирішувалося уповноваженими особами позивача на підставі наявних доказів.
В акті № 250/15-32-13-05/3091916012 зафіксовано порушення статті 24 КЗпП України та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413 «Про порядок повідомлення ДФС та її територіальним органом про прийняття працівника на роботу», а саме: ФОП ОСОБА_1 було залучено до підприємницької діяльності 463 робітників-водіїв протягом 2015-2016 року не оформлених належним чином, без укладання трудових угод договорів цивільно-правового характеру, звітування до контролюючих органів відповідних форм.
Відповідач з урахуванням статті 265 КЗпП України при аналізі інформації стосовно найманих працівників, наведених у таблиці акту перевірки ДФС, здійснив перерахунок кількості працівників – водіїв та встановив, що за період 2015-2016 роки позивач при здійсненні підприємницької діяльності використовував працю 388 працівників-водіїв неоформлених належним чином.
При дослідженні акту Головного управління ДФС в Одеській області документальної позапланової перевірки позивача від 13.02.2018 року №250/15-32-13-05/3091916012, який відповідач взяв за підставу нарахування штрафних санкцій, податковому інспектору впродовж проведення перевірки були надані для перевірки договори оренди транспортних засобів.
В матеріалах справи містяться договори оренди автомобілів разом з водієм та акти виконаних послуг, відповідно до яких позивач виступає орендарем, а орендодавцями особи, які зазначені у висновках акту перевірки, як особи, що є працівниками позивача.
Предметом зазначених договорів про надання послуг є виконання працівником / водієм певного визначеного обсягу роботи, а саме послуги з перевезення вантажів, за наслідками виконання якої замовник / позивач зобов`язувався оплатити виконавцеві виконану ним роботу, тобто предметом є кінцевий результат, а не процес праці. Метою цих договорів є отримання певного матеріального результату – перевезення вантажів. З огляду на зміст договорів, суд першої інстанції зазначив, що водії не підпорядковувалися правилам внутрішнього трудового розпорядку, вони самі організовували свою роботу і виконували її на власний ризик, трудові функції виконували одноразово - в період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року. Після закінчення виконання визначеного завдання вказаними договорами, трудова діяльність водіїв з позивачем припинилась.
Колегією суддів встановлено, що обставини документальної позапланової виїзної перевірки діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року, оформленої актом ГУ ДФС в Одеській області №250/15-32-13-05/3091916012 від 13.02.2018 року, були предметом спору по справі №815/2691/18.
Так,  позивач, оподаткування одержаних доходів від провадження діяльності з 01.01.2015 року по 30.06.2016 року здійснював на спрощеній системі оподаткування, а з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року на загальній системі оподаткування.
На сторінці 14 Акту перевірки розд. 2.2.4 йдеться мова про те, що ФОП ОСОБА_1 з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року здійснював діяльність вантажного автомобільного транспорту.
Податковий орган вказав на те, що при перевірці правильності бази оподаткування при нарахуванні доходів платників податків у вигляді заробітної плати, винагород за цивільно-правовими договорами за виконання робіт (надання послуг) відповідно до наданих до перевірки товарно-транспортних накладних, Актів здачі приймання робіт (надання послуг) видаткових та податкових накладних встановлено, що при здійсненні підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 протягом перевіряємого періоду використовував працю найманих осіб, які виконували функції з перевезення вантажів.
На сторінці 15 Акту перевірки додатково зазначено, що в порушення ст.24 Кодексу законів про працю України та Постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» ФОП ОСОБА_1 було залучено до підприємницької діяльності працю 463 робітників-водіїв протягом 2015-2016 року, не оформлених належним чином, а саме без укладання трудових угод, договорів цивільно-правового характеру (ЦПХ), звітування до відповідних контролюючих органів.
За змістом вищенаведеного податковий орган вказав на працю робітників, які не були оформлені належним чином, проте не розкрив наявність ознак трудового договору.
На сторінці 25 Акту зазначено, що перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з сум заробітної плати, нарахованої особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), порушень не встановлено.
Підставою для висновків податкового органу про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України в частині утримання та перерахування податку з доходів фізичних осіб до бюджету та сплату єдиного соціального внеску відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відносно 463 працівникам є документи, які підтверджують ведення ФОП ОСОБА_1 основного виду господарської діяльності.
Колегією суддів встановлено, що при вирішенні справи №815/2691/18, судами зазначено, що в порушення пп.54.3.2 п.54.3 ст.54 ПК України в акті перевірки від 13.02.2018 року не встановлено факти порушення платником податків вимог податкового законодавства з посиланням саме на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку. Отже, визначення податкового зобов`язання внаслідок встановлення факту заниження позивачем податку з доходів фізичних осіб без дослідження документів первинного бухгалтерського обліку суперечить приписам пп.54.3.2 п.54.3 ст.54 ПК України.
Позивач при здійсненні підприємницької діяльності використовував працю працівників-водіїв (наведених на сторінках 3-4 даного рішення), з якими були укладені договори оренди автомобіля з водієм. За вказаними договорами орендодавець зобов`язався надати в тимчасове користування орендарю (позивачу) транспортний засіб, забезпечити орендований автомобіль водієм за плату та надати послуги по перевезенню.
Предметом зазначених договорів про надання послуг є виконання працівником / водієм певного визначеного обсягу роботи, а саме послуги з перевезення вантажів, за наслідками виконання якої замовник / позивач зобов`язувався оплатити орендодавцеві виконану ним роботу, тобто предметом є кінцевий результат, а не процес праці. Метою цих договорів є отримання певного матеріального результату – перевезення вантажів.
З огляду на зміст договорів, водії не підпорядковувалися правилам внутрішнього трудового розпорядку, вони самі організовували свою роботу і виконували її на власний ризик, трудові функції виконували одноразово - в період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року. Після закінчення виконання певного завдання за договором, договірні стосунки водіїв з позивачем припинилися.
Фізичні особи - орендодавці (водії), які зазначені в акті перевірки, виконували роботи виключно в межах укладених цивільно-правових договорів, за результатами виконаних робіт оформлялися акти прийому-передачі наданих послуг, а оплата їх роботи здійснювалася з урахуванням часового періоду, про що зазначено в актах надання послуг, на підставі яких провадиться їх оплата.
Як вірно встановлено судами, перевіряючому при проведенні перевірки були надані для перевірки договори оренди транспортних засобів з водієм. Також, в матеріалах справи містяться договори оренди автомобілів разом з водієм та акти виконаних послуг, відповідно до яких позивач виступає орендарем, а орендодавцями - особи, які зазначені у висновках акту перевірки, як особи, що є працівниками позивача.
Також, як зазначено судами, за відсутності надання оцінки цивільно-правовим договорам, а також актам виконаних робіт, податковий орган прийняв оскаржувані рішення про накладення на позивача штрафу без достатніх доказів в обґрунтування порушення позивачем законодавства про працю. Зокрема, є необґрунтованими висновки в акті перевірки, що особи фактично були допущені до роботи як працівники позивача без оформлення трудового договору (контракту).
Таким чином, суди дійшли висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0123511305 від 07.03.2018 року, яким було збільшено грошове зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені на загальну суму 171 961 грн. 89 коп. (сто сімдесят одна тисяча дев`ятсот шістдесят одна гривна 89 копійок), з них: податкового зобов`язання на суму 99 075 грн 66 коп. та штрафних санкцій на суму 72 886 грн. 23 коп. підлягають задоволенню. Також нарахування суми військового збору по податковому повідомленню-рішенню №0123551305 від 07.03.2018 року, та суми штрафу за несвоєчасну сплату ЄСВ за рішенням №0123781305 про застосування штрафних санкцій, які є похідними від донарахування суми податку на доходи фізичних осіб за найманих працівників за податковим повідомленням-рішенням №0123511305 від 07.03.2018 року, то вони також скасовані, як протиправні.
Ухвалою Верховного Суду від 24.04.2019 року касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2019 року у справі №815/2691/18 за адміністративним фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - повернуто заявнику.
Ухвалою Верховного Суду від 18.11.2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Таким чином, постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2019 року по справі №815/2691/18 набрала законної сили.
Згідно з вимогами ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Ключовим правовим питанням, щодо якого виник спір, є використання позивачем у періоді 2015-2016 рр. при здійсненні підприємницької діяльності праці 388 працівників-водіїв, які не оформлені належним чином. При цьому, під час первинного судового розгляду даної справи Верховний Суд звернув увагу, що судами не було встановлено: чи надавалися договори оренди автомобіля з водієм під час перевірки ГУ ДФС в Одеській області, які були долучені позивачем до матеріалів справі; не було з`ясовано, яким чином орендодавцями самостійно організовувалось перевезення вантажів, беручи до увагу, що надані договори діяли з 2015-2016, 2015-2017 років, з зазначенням про разове надання послуг; не надано оцінки і актам про надання послуг, в яких зазначена місячна оренда плата, проте не зазначено коли були надані послуги та чи були вони одноразові.
Колегія суддів зазначає, що зазначеним правовідносинам надано оцінку судами першої та апеляційної інстанції в межах судового розгляду справи №815/2691/18, в результаті чого зроблено висновок про відсутність в діях підприємця / позивача стверджуваного податковим органом порушення ст.24 Кодексу законів про працю України та Постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу», зокрема залучення до підприємницької діяльності праці робітників-водіїв протягом 2015-2016 років, не оформлених належним чином.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі – КЗпП України).
Згідно із статтею 1 КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Згідно із статтею 1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі – особи) держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір – це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з частиною першою статті 24 цього Кодексу трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а частиною 1 статті 901 цього кодексу передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
З аналізу вказаних норм КЗпП України та Цивільного кодексу України слідує, що основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, оскільки метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
У свою чергу, за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а результати роботи, котрі визначають після закінчення роботи і оформляються актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата.
Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється нормами Кодексу законів про працю України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця робіт (послуг) у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема, нормами Цивільного кодексу України.
Отже, трудовий договір – це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.
Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що судом не встановлено допуску фізичних осіб до роботи без оформлення трудового договору ФОП ОСОБА_1 . Натомість преюдиційними обставинами у даній справі є те, що позивач при здійсненні підприємницької діяльності використовував працю працівників-водіїв (наведених на сторінках 3-4 даного рішення), з якими були укладені договори оренди автомобіля з водієм; за вказаними договорами орендодавець зобов`язався надати в тимчасове користування орендарю (позивачу) транспортний засіб, забезпечити орендований автомобіль водієм за плату та надати послуги по перевезенню. 
При цьому, перевіряючому при проведенні перевірки були надані для перевірки договори оренди транспортних засобів з водієм. У цих договірних відносинах водії не підпорядковувалися правилам внутрішнього трудового розпорядку, вони самі організовували свою роботу і виконували її на власний ризик, трудові функції виконували одноразово - в період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року; після закінчення виконання певного завдання за договором, договірні стосунки водіїв з позивачем припинилися.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
          Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
          За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
                    Керуючись ст.ст. 308; 310; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 17.05.2022 року.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Кравченко К.В.    Ступакова І.Г.