Справа № 127/34634/21
Провадження № 22-ц/801/1120/2022
Категорія: 64
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 року	Справа № 127/34634/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів берегового О. Ю., Ковальчука О. В., 
з участю секретаря судового засідання Михайленко А. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселення, за апеляційною скаргою  ОСОБА_2  на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Ан О. В. від 04 травня 2022 року (повний текст судового рішення складено 09 травня 2022 року), –

встановив:

       В грудні 2021 року ОСОБА_1  звернувся до суду з цим позовом, за яким просив припинити право ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити її.
       На обґрунтування позовних вимог покликався на те, що  24 жовтня 2004 року за договором купівлі-продажу набув право власності на цю квартиру. У 2009 році він одружився з ОСОБА_2 , відповідно, тоді ж вона всеелилась у квартиру. В серпні 2019 року сторони розірвали шлюб, однак ОСОБА_2 добровільно з квартири не виселилась, що унеможливлює користування та розпорядження ним власним нерухомим майном.
       Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 травня 2022 року позов задоволено. Припинено право ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 та виселено її з цієї квартири. Вирішено питання про судові витрати у справі.
       Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що  ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_2 з 27 серпня 2019 року перестала бути членом сім`ї власника квартири і не має права на сервітут ( право користування чужим майном). Тому відповідачку, яка має власний жилий будинок, належить визнати такою, що втратила право користування квартирою та виселити без надання іншого житла.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове – про відмову у позові.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що вона була вселена у спірну квартиру як член сім`ї її власника, припинення сімейних відносин з власником квартири не припинило її права на користування жилим приміщенням, а обставин, які мають істотне значення для припинення сервітуту, позивач не навів.
       Представник ОСОБА_1 – адвокат Федчук С. М. подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи, встановлених судом правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
       Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінинцького міського нотаріального округу Павлюк І. І., ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 .
З 17 березня 2009 року по 27 серпня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
Оцінюючи спірні правовідносини апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), в якій розглядалося питання щодо визнання припиненим права користування житлом.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) полягає у тому, що відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири,   у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
У Постанові від 13 жовтня 2020 року, справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401 – 406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:
У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.
Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:
право користування (сервітут);
інші речові права відповідно до закону.
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав – якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від  04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц  (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Отже, ключовим у вирішенні спору має бути саме баланс інтересів сторін.
Обов`язок доказування обставин, які становлять підставу позову покладено на позивача (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України), при цьому докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми, як того вимагають положення статей 77 – 80 ЦПК України, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 посилався на неможливість проживання з відповідачкою в одній квартирі оскільки у нього склались фактичні сімейні стосунки з іншою жінкою, натомість ОСОБА_2 має у власності інше жиле приміщення. Саме ці доводи взяв до уваги суд першої інстанції як підставу для задоволення позову.
Проте, як видно з матеріалів справи квартира, з приводу користування якою виник спір, загальною площею 62,9 кв. м. має три жилі кімнати, доказів неможливості позивачем використовувати її для власного проживання, зокрема про наявність стосунків з іншою жінкою, які мають характер сімейних, у справі немає. Натомість тривалий зв`язок відповідачки з цією квартирою саме як з «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції, сформовані у зв`язку із цим її сталі соціальні зв`язки та усталений спосіб життя, значна віддаленість належного їй на праві власності жилого будинку в с. Мазурівка Жмеринського (раніше Шаргородського) району Вінницької області від зареєстрованого та фактичного місця проживання не дають можливості вважати доведеним, що позбавлення ОСОБА_2 цього житла (визнання такою, що втратила право користування квартирою та виселення) забезпечить баланс інтересів сторін за умови, що право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачки, проте позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права відповідачки на житло.
Таким чином, виходячи зі змісту принципів диспозитивності та змагальності цивільного судочинства суд першої інстанції не мав підстав вважати доведеними позовні вимоги, а тому рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позові. 
Керуючись статтями 367, 369, 374, 381 – 383 ЦПК України апеляційний суд, –

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
       Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 травня 2022 року скасувати і ухвалити нове.
У позові  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселення відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн 00 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,
        ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

       Головуючий                                                О. С. Панасюк

       Судді:                                                        О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук