П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/9228/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Богоніс М.Б.   
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
15 квітня 2022 року                                                                                                    м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Білої Л.М.  Матохнюка Д.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та скасування наказу, 
В С Т А Н О В И В :
в серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та скасування наказу.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Так, апелянт зазначає, що спірне рішення відповідачем прийнято протиправно, оскільки в ньому не наведено жодних підстав для його прийняття окрім формальних посилань на Закон.
Крім того, апелянт посилається на ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, зазначаючи, що спірним рішенням чиниться непропорційне втручання у право на сімейне життя позивача, адже на території України він одружений та має трьох малолітніх дітей.
22 березня 2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено про безпідставність її доводів.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 22 лютого 2022 року з урахуванням ст.306, ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи неоспорені факти про те, що 23.04.2015 громадянин Грузії ОСОБА_2 та звернувся до Могилів Подільського РС УДМС України у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як батько громадянки України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
18.01.2016 після проведення передбачених імміграційним законодавством перевірок громадянину Грузії ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 безстроковим терміном дії.
14.11.2017 на адресу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області надійшло подання Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Київській області № 4915/109/14/02-17 про скасування посвідки на постійне проживання (а.с. 56-57).
Подання мотивовано тим, що вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31.03.2011 позивача було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та засуджено до 4 років позбавлення волі.
Під час відбування покарання мав статус «смотрящєго» за Білоцерківською ВК № 35. Також вказано про те, що станом на 17.09.2017 позивач підозрювався у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
У поданні зазначено, що суспільна небезпечність перебування ОСОБА_4 на території України полягає у встановленні контролю за протиправною діяльністю організованих злочинних угрупувань, які вчиняють тяжкі та особливо тяжкі злочини та безпосередньо приймають участь у скоєнні вказаних злочинів. Зберігає та розвиває злочинні традиції, ідеї, погляди з метою залучення до злочинної діяльності молоді, матеріально підтримує засуджених, звільнених з місць позбавлення волі, впливає на них. Підтримує тісні зв`язки з лідерами організованих злочинних угрупувань, які діють на території декількох регіонів, а також координує і узгоджує свої дії з особами кримінального середовища, впливає на криміногенні процеси у злочинному середовищі регіону.
Таким чином, перебування позивача на території України може призвести до дестабілізації та погіршення криміногенної обстановки в Україні та порушень громадського порядку.
07.12.2017 заступником начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 .
Висновком постановлено скасувати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 від 20.08.2015, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 18.01.2016 з посиланням на обставини які викладені у поданні Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Київській області № 4915/109/14/02-17 від 14.11.2017 та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» (а.с.58-60).
Нормативною підставою для формування висновку вказано п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» який передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.
На підставі вказаного висновку відповідачем прийнято рішення від 07.12.2017 про скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянину Грузії ОСОБА_1 виданого 20.08.2015 (а.с 61).
Із супровідного листа від 07.12.2021 № 0501.3-18566/05.3-17 встановлено, що прийняте рішення позивачу надіслано, однак доказів його отримання адресатом відповідачем не надано (а.с.62).
Не погоджуючись із рішенням про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, підстави надання дозволу на імміграцію та процедура і підстави його скасування визначаються Законом України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 (далі Закон від 07.06.2001 № 2491-III), в редакції чинній на час виникнення спірних відносин.
Статтею 1 Закону від 07.06.2001 № 2491-III визначено, що імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;
іммігрант іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;
дозвіл на імміграцію рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до ст. 4 Закону від 07.06.2001 № 2491-III, в залежності від підстав імміграції, дозвіл на імміграцію може надаватися:
1) у межах встановлених Кабінетом Міністрів України квот імміграції;
2) поза квотою імміграції.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону від 07.06.2001 № 2491-III, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
Безспірно встановлено, що дозвіл на імміграцію позивачу від 20.08.2015 надано поза квотою імміграції на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону від 07.06.2001 № 2491-III.
Підстава надання дозволу на імміграцію у спірних правовідносинах має значення при наданні оцінки підставам та процедурі скасування такого дозволу.
Зокрема, нормою ч. 8 ст. 9 Закону від 07.06.2001 № 2491-III передбачено, що особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3, 6 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.
Відтак, беручи до уваги те, що позивач клопотав про надання йому дозволу на імміграцію із підстави передбаченої п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону від 07.06.2001 № 2491-III, вимоги Закону про подання заявником довідки про відсутність судимості на нього не поширювалися, а тому така довідка ним не подавалася, що унеможливлювало перевірку відповідачем на стадії прийняття рішення від 20.08.2015 інформації про засудження позивача вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31.03.2011 та про наявність у нього судимості.
Такий виняток (звільнення від обов`язку подати довідку про відсутність судимості) у нормативному регулюванні процедури вирішення питання про надання дозволу на імміграцію на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону від 07.06.2001 № 2491-III обумовлений наступним.
За загальним правилом встановленим нормою п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону від 07.06.2001 № 2491-III, дозвіл на імміграцію не надається особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку.
Однак частиною 2 ст. 10 Закону від 07.06.2001 № 2491-III передбачено, що ця підстава відмови не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 ч. 3 ст.4 цього Закону.
Проте, як встановлено судом першої інстанції,  на етапі прийняття рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію від 20.08.2015 факт його судимості не перевірявся та не підлягав перевірці органом ДМС, з огляду на те, що позивач належав до категорії заявників передбачених п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону від 07.06.2001 № 2491-III.
У зв`язку з чим, колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта, що про судимість позивача було відомо ще на етапі прийняття рішення про надання йому дозволу 20.08.2015 і про необхідність оцінки цих обставин при розгляді питання про надання дозволу.
В той час коли підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію диференційовані у залежності від категорії заявника, підстави для скасування дозволу встановлені ст. 12 Закону від 07.06.2001 № 2491-III та носять загальний характер. Законодавцем не встановлено винятків у застосуванні тих чи інших підстав в залежності від категорії іммігрантів.
Відповідно до ст. 12 Закону від 07.06.2001 № 2491-III, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;
2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
З матеріалів справи встановлено, що Слов`янським міськрайонним судом Донецької області було винесено вирок від 31.03.2011 яким засуджено позивача до 4 років позбавлення волі за вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України не став підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію від 20.08.2015 оскаржуваним рішенням від 07.12.2017, адже відповідач приймаючи рішення застосував не п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону від 07.06.2001 № 2491-III, а норму п. 3 ч. 1 ст. 12 вказаного Закону.
Розмежування законодавцем передбачених п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону від 07.06.2001 № 2491-III підстав для скасування дозволу обумовлено й тим, що в залежності від суспільно небезпечних наслідків вчиненого іммігрантом злочину не кожен злочин можна кваліфікувати як дії іммігранта, що становлять загрозу національній безпеці України та громадському порядку в Україні. Тому при прийнятті рішення від 07.12.2017 відповідачем аналізувалася інформація зазначена у поданні органу Національної поліції України, яка за своїм змістом та обсягом є ширшою та не обмежується виключно визнанням позивача винним за вчинення злочину вироком суду від 31.03.2011.
Надаючи оцінку доводам апелянта щодо відсутності підстав для прийняття відповідачем спірного рішення  від 07.12.2017, колегія суддів зазначає наступне.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі Порядок № 1983) (чинної станом на день ухвалення спірного рішення).
Відповідно до п.п. 3 п. 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.
Згідно п. 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Відтак, розгляд питання про скасування виданого позивачу дозволу на імміграцію та прийняття за його результатом відповідного рішення відноситься до повноважень відповідача у цій справі як територіального органу ДМС України.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п. 22 Порядку № 1983).
Відповідно до п. 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи ініціатором скасування виданого позивачу дозволу на імміграцію в Україну є Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Київській області (подання від 14.11.2017 за № 4915/109/14/02-17).
Статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію» (чинного на час винесення спірного рішення) на Національну поліцію покладено завдання забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Відповідно до змісту п. п. 1 - 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань: 1) здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення.
Аналіз наведених положень Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку № 1983 дають підстави для висновку, що подання від 14.11.2017 за № 4915/109/14/02-17 Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Київській області є належним та допустимим приводом для ініціювання розгляду питання про скасування виданого позивачу дозволу на імміграцію.
Досліджуючи подання від 14.11.2017 за № 4915/109/14/02-17 колегією суддів встановлено, що його мотивована тим, що вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31.03.2011 позивача було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та засуджено до 4 років позбавлення волі.
Також, вказано про те, що станом на 17.09.2017 ОСОБА_1 підозрювався у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
У поданні зазначено, що суспільна небезпечність перебування ОСОБА_1 на території України полягає у встановленні контролю за протиправною діяльністю організованих злочинних угрупувань, які вчиняють тяжкі та особливо тяжкі злочини та безпосередньо приймають участь у скоєнні вказаних злочинів. Зберігає та розвиває злочинні традиції, ідеї, погляди з метою залучення до злочинної діяльності молоді, матеріально підтримує засуджених, звільнених з місць позбавлення волі, впливає на них. Підтримує тісні зв`язки з лідерами організованих злочинних угрупувань, які діють на території декількох регіонів, а також координує і узгоджує свої дії з особами кримінального середовища, впливає на криміногенні процеси у злочинному середовищі регіону.
Як підсумок у поданні резюмовано, що перебування ОСОБА_1 на території України може призвести до дестабілізації та погіршення криміногенної обстановки в Україні та порушень громадського порядку.
Статтею 1 Закону України «Про основи національної безпеки» (чинної станом на день винесення спірного рішення) надано визначення поняттю «національна безпека», відповідно якого національна безпека - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров`я, охорони дитинства, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, кібербезпеки та кіберзахисту, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв`язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про основи національної безпеки» об`єктами національної безпеки є: людина і громадянин - їхні конституційні права і свободи; суспільство - його духовні, морально-етичні, культурні, історичні, інтелектуальні та матеріальні цінності, інформаційне і навколишнє природне середовище і природні ресурси; держава - її конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканність.
Отже, національна безпека держави, є багатоаспектним явищем, яке включає в себе всі галузі суспільного життя, в тому числі і в сфері боротьби із злочинністю.
За результатом вивчення подання від 14.11.2017 за № 4915/109/14/02-17, заступником начальника УДМС України у Вінницькій області складено обґрунтований висновок від 07.12.2017 яким постановлено скасувати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 від 20.08.2015 з посиланням на обставини які викладені у поданні Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Київській області № 4915/109/14/02-17 від 14.11.2017 та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» (а.с.58-60).
Висновок від 07.12.2017 став фактичною підставою для прийняття оскарженого у цій справі рішення від 07.12.2017 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україні (а.с. 61).
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, судова колегія  вважає, що  у відповідача були як нормативні так і фактичні підстави для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію позивача, керуючись при цьому нормою п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону від 07.06.2001 № 2491-III.
Аналізуючи доводи апелянта, про те що у спірному рішенні відсутні посилання на фактичні підстави його прийняття, колегія вказує на слідуюче.
Одним із критеріїв оцінки правомірності оскарженого рішення суб`єкта владних повноважень є його обґрунтованість.
Обґрунтованим вважається рішення, що прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України).
При розгляді справи встановлено, що фактичні підстави прийняття оскарженого рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україні викладено у висновку від 07.12.2017 який доповнює рішення у частині його мотивування. Ці обставини мають значення для прийняття рішення та враховувались відповідачем при його прийнятті. Судом досліджено зміст наведених у висновку обставин в результаті чого встановлено наявність передбачених пунктом 3 ч. 1 ст. 12 Закону від 07.06.2001 № 2491-III підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію.
Висновок суду про наявність як нормативних так і фактичних підстав для скасування дозволу вказує на правомірність оскарженого рішення, а тому таке не може бути скасованим лише із наведених представником позивача мотивів.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта я гарантованих ст. 8 Конвенції прав, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Колегія суддів погоджується з доводам апелянта, що прийняте відносно позивача рішення про скасування дозволу на імміграцію дійсно може певним чином негативно впливати на його права та інтереси у сфері приватного та сімейного життя, однак, вважає, що  таке втручання здійснюється згідно п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону від 07.06.2001 № 2491-III та переслідує легітимну мету пов`язану із захистом інтересів національної та громадської безпеки.
При оцінці пропорційності такого втручання важливо звернути увагу на співвідношення конкуруючих прав конкретної особи позивача із інтересами суспільства та держави.
Колегія суддів наголошує, що необхідність скасування йому дозволу відповідачем пояснена необхідністю запобігти участі ОСОБА_1 у здійсненні контролю за протиправною діяльністю злочинних груп, запобігання вчиненню тяжких та особливо тяжких злочинів, та іншими аргументами наведеними у висновку від 07.12.2017.
З огляду на встановлені обставини справи та правові норми чинного законодавства, що прийняте відповідачем рішення не порушує балансу між правами та інтересами позивача та конкуруючими їм інтересам спрямованим на забезпечення національної та громадської безпеки, а відтак його прийняття є необхідним у демократичному суспільстві.
Також, колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта про порушення права позивача на участь у процесі прийняття щодо нього рішення, у зв`язку з тим, що згідно п. 23 Порядку № 1983, територіальні органи ДМС всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Таким чином, зміст вищенаведеного Порядку дає підстави для висновку, що участь особи стосовно якої розглядається питання при досліджені підстав для скасування дозволу не є обов`язковою. Такі особи запрошуються для надання пояснень у разі виникнення потреби для їх отримання. Оцінка необхідності в отриманні таких пояснень здійснюється органом ДМС на власний розсуд. Враховуючи, що отримана відповідачем від органів національної поліції інформація була достатньою для ухвалення відповідного рішення, неотримання у позивача пояснень щодо питання про скасування йому дозволу на імміграцію не може бути кваліфіковано як підстава для скасування спірного рішення від 07.12.2017.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача на несвоєчасне надіслання рішення, як на підставу для його скасування оцінюється є безпідставними, оскільки висновки про правомірність чи неправомірність дій відповідача при надісланні рішення від 07.12.2017 не можуть ретроспективно вказувати на законність чи незаконність самого рішення.
Також, суд першої інстанції вірно встановив обставини та вказав, що позовна вимога (про визнання протиправними дій) задоволенню не підлягає, оскільки представником помилково ототожнено дії суб`єкта владних повноважень щодо прийняття рішення із правовими наслідками самого рішення. Вплив на права позивача має оскаржуваний індивідуально правовий акт прийнятий відповідачем, який на переконання суду є правомірним, а відтак дії щодо прийняття рішення не підлягають визнанню протиправними.
Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції  що адміністративний позов не підлягає задоволенню.
За правилами ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції позивач не довів обставини, на яких ґрунтуються  його позовні вимоги.
Натомість, матеріалами справи доведено, що відповідач діяв у відповідності до норм чинного законодавства.
У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

          
Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Біла Л.М.    Матохнюк Д.Б.