Дата документу 19.07.2022 Справа № 331/4799/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 331/4799/16        Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/893/22        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» липня 2022 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Подліянова Г.С.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Рикун А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщення, виселення та зняття з реєстраційного обліку, 

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, вимоги за яким протягом розгляду справи збільшив, до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщення, виселення та зняття з реєстраційного обліку
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04 грудня 2015 року уклав договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з ОСОБА_1 .
Згідно з п.п. 9.1 п.9 договору ОСОБА_1 зобов`язалась передати йому у вільне користування і безперешкодне володіння квартиру, технічний паспорт, ключі, документ з оплати комунальних послуг та знятися із реєстрації не пізніше 04 березня 2016 року, проте відповідач відмовилась виконувати свої зобов`язання, на його звернення не реагує, є офіційно зареєстрованою у належній йому квартирі, фактично проживає там і створює йому перешкоди в користуванні своїм майном.
На підставі зазначеного остаточно просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача звільнити приміщення квартири та усунути перешкоди в користуванні його майном шляхом виселення, вирішити питання про судові витрати. 

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2016 року позов задоволено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_2 .
Усунуто ОСОБА_3 перешкоди в користуванні власністю – квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 .
В решті позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2022 року доповнено мотивувальну частину рішення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на укладання між сторонами договору позики, повернення якої забезпечувалось спірною квартирою, укладання договору купівлі-продажу з метою приховування договору іпотеки, визначення в договорі купівлі-продажу вартості квартири значно нижчої, аніж ринкова вартість, відсутність іншого житла, сплату платежів з оплати комунальних послуг, наявність реєстрації речових прав на спірну квартиру на час розгляду справи за нею, в той час як позов про виселення та усунення перешкод в користуванні може бути поданий лише власником, порушення її права на житло, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є новим власником квартири, який придбав спірну квартиру в установленому законом порядку, не може користуватись своєю власністю, оскільки відповідач, яка є колишнім власником, відмовляється виселятись.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції. 

Матеріалами справи підтверджено, що згідно з договором купівлі-продажу від 04 грудня 2015 року (далі – договір) ОСОБА_1 (продавець) передала у власність ОСОБА_3 (покупець) квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.3-4).

Відповідно до умов договору, за домовленістю сторін, купівля – продаж здійснюється за 115593 грн. Зазначену суму продавець одержала від покупця повністю до підписання цього договору. Будь-яких матеріальних претензій, які б стосувались розрахунків за продану квартиру, продавець та покупець одне до одного не мають (п. 7 договору). Продавець зобов`язалась передати квартиру продавцю для вільного користування і безперешкодного володіння нею разом з при належностями, документами до цієї квартири (технічний паспорт, ключі, документ з оплати комунальних послуг, вартості використаної електроенергії та інших обов`язкових платежів тощо) та знятися із реєстрації у відчужуваній квартирі не пізніше 04 березня 2016 року, до передання квартири покупцю зберігати її в стані, який був при огляді покупцем, не допускаючи його погіршень (п.п. 9 договору).

Договір був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, витяг номер 49091281.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49091281 від 04 грудня 2015 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на спірну квартиру 04 грудня 2015 року (т.1, а.с.5).

ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом в липні 2016 року, тобто після закінчення обумовленого сторонами в договорі строку.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 втратила право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вона за власним волевиявленням відчужила цю квартиру, між нею та власником квартири не укладено будь-які правочини щодо проживання у спірному будинку та вона не є членом сім`ї власника спірного житлового будинку.

При цьому слід зазначити, що ОСОБА_1 , отримавши від ОСОБА_3 грошові кошти за продаж спірної квартири мала змогу витратити їх на вирішення своїх житлових питань, зокрема, для придбання іншого житла.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 7 листопада 2021 року, прийнятої у справі № 127/9516/20.

Посилання ОСОБА_1 на укладання між сторонами договору позики, повернення якої забезпечувалось спірною квартирою, укладання договору купівлі-продажу з метою приховування договору іпотеки, визначення в договорі купівлі-продажу вартості квартири значно нижчої, аніж ринкова вартість, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

В грудні 2016 року, тобто під час розгляду цієї справи, ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири від 04 грудня 2015 року недійсним (т.1, а.с.67). 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на укладення договору позики № 01-12/15, за яким вона отримала в борг 115 593 грн., згідно з умовами якого виконання зобов`язання забезпечується спірною квартирою, укладення договору купівлі-продажу квартири від 04 грудня 2015 року за суму, що відповідає розміру позики, незважаючи на те, що реальна вартість квартири складала 313 665 грн., вважала договір купівлі - продажу удаваним, оскільки сторони малі на меті укласти договір застави в забезпечення виконання основного зобов`язання (позики).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 21 березня 2018 року у справі № 331/8103/16 позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 04 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою О. М., реєстровий номер 1084.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 11 лютого 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 25 лютого 2021 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 21 березня 2018 року скасовано; прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним відмовлено (т.1, а.с.107-112).

Апеляційний суд виходив із відсутності підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, оскільки позивач не надала переконливих доказів того, що сторони договору діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, а їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували дійсну волю учасників.
Суд апеляційної інстанції встановив, що при укладенні оспорюваного договору нотаріусом було уточнено суму, за яку ОСОБА_1 відчужила квартиру, та встановлено дійсне волевиявлення сторін; згідно з пунктом 19 договору сторони підтвердили, що однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки для кожного з них, підтвердили дійсність намірів при укладанні цього правочину, а також те, що він не носить характеру мнимого та удаваного; сама по собі ціна продажу, визначена в договорі, не свідчить про удаваність правочину, а підписуючи договір позивач визнала факт проведення повного розрахунку; реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_3 відбулася 04 грудня 2015 року; у 2016 році відповідач звертався до суду з позовом про припинення права позивачки користуватися спірною квартирою.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вказані доводи ОСОБА_1 вже були предметом розгляду суду в межах справи № 331/8103/16, у вказаній справі ухвалено остаточне судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність реєстрації речових прав на спірну квартиру на час розгляду справи за нею спростовується наявним в матеріалах справи витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49091281 від 04 грудня 2015 року, згідно з яким право власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру було зареєстровано в день укладання договору купівлі-продажу квартири – 04 грудня 2015 року (т.1, а.с.5).

Посилання ОСОБА_1 на те, що її виселення є непропорційним заходом та порушує її право на житло, не спростовують висновків судів, з огляду на таке.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" ЄСПЛ визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у справах з приводу користування житловими приміщеннями, і звернула увагу, зокрема, на те, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Оцінюючи виселення ОСОБА_1 на предмет пропорційності, колегія суддів, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення ОСОБА_1 зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки у належному ОСОБА_3 на праві власності будинку проживає ОСОБА_1 , яка не є членом його сім`ї, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, а на вимоги власника звільнити спірну квартиру ОСОБА_1 не реагує.

Посилання як на підставу апеляційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373-16 (провадження № 61-33530св18), Верховного Суду від 13 травня 2021 року у праві № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 127/13946/17 (провадження 3 61-15627св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 640/14488/17, не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.

За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, не встановлено.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права. 

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 липня 2022 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         Г.С. Подліянова

       І.В. Кочеткова