Постанова
Іменем України                              
 
12 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 462/2610/20
провадження № 61-17650св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Хопти С. Ф., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сідловської Ірини Юріївни на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 
2021 року у складі судді Палюх Н. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., 
Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 17 жовтня 2019 року між ним та 
ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Рачинською І. Я. за реєстровим номером № 2101, відповідно до якого він позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4 416 552,00 грн, що еквівалентно 177 800,00 доларів США, строком 
до 31 грудня 2019 року.
Листом-повідомленням про місце виконання зобов`язання від 04 грудня 
2019 року ОСОБА_1 повідомив відповідача, що остаточне повернення позики має бути здійснено за адресою: АДРЕСА_1 . 
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань та неповернення суми боргу у визначений договором термін, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 5 054 149,51 грн, з яких: 4 866 919,40 грн - сума основного боргу, що еквівалентно 
177 800,00 доларів США згідно курсу Національного банку України станом на 06 квітня 2020 року, 148 534,11 грн - проценти та 38 696,00 грн - 3% річних. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 2021 року позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 4 866 919,40 грн та 3% річних в сумі 38 696,00 грн - всього 4 905 615,40 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував наявність у позивача оригіналу договору позики, який був оглянутий судом в судовому засіданні, та виходив з того, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, зобов`язання перед позикодавцем позичальником не виконані, кошти, отримані у позику, не повернуті, а тому, з урахуванням встановленої статтею 204 ЦК України презумпції правомірності правочину, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми основного боргу у розмірі 4 866 919,40 грн, що еквівалентно 177 800,00 дол. США станом на 06 квітня 2020 року, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України станом 
на 06 квітня 2020 року.
При цьому, суд відмовив у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, оскільки між сторонами існують договірні правовідносини, а тому відсутні правові підстави для застосування положень глави 83 ЦК України та нарахування процентів на підставі статті 1214 цього кодексу.
Виходячи з того, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії договору позики, суд стягнув з відповідача на користь позивача нараховані та заявлені до стягнення 3% річних за період з 01 січня по 06 квітня 
2020 року, що становить 38 696,00 грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 2021 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову, оскільки наявність оригіналу договору позики у позивача та відсутність розписки у відповідача про повернення грошових коштів, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконано. 
Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині застосування статті 625 ЦК України, оскільки кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії договору позики.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У жовтні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката 
Сідловської І. Ю. на рішення Залізничного районного суду м. Львова 
від 26 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду 
від 04 жовтня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду 
від 08 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Сідловська І. Ю., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, провадження № 61-33115св18, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, провадження № 61-20376св18, від 12 вересня 
2019 року у справі № 604/1038/16, провадження № 61-42076св18, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, провадження № 61?30435сво18, у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі 
№ 6-1967цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували вимоги пункту 5 договору позики, відповідно до якого на підтвердження факту передачі грошових коштів в позику ОСОБА_2 була власноручно написана розписка, проте остання відсутня в матеріалах справи, оскільки була повернута позивачем відповідачу після повернення боргу. Саме факт відсутності в позивача оригіналу документу, який безпосередньо посвідчив факт передання-отримання грошових коштів у борг, є доказом повернення цих коштів. Відсутність у позивача оригіналу розписки є підставою для відмови в задоволенні позову.
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 жовтня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником укладено договір позики, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округуРачинською І. Я., зареєстрований в реєстрі за № 2101.
Відповідно до умов пункту 1 договору позичальник ОСОБА_2 отримав від позикодавця ОСОБА_1 , а позикодавець ОСОБА_1 передав позичальникові ОСОБА_2 на термін до 31 грудня 2019 року включно гроші в готівковому вигляді (надалі позика) шляхом надання коштів у сумі 4 416 552,00 грн, що на день передачі грошей відповідає еквівалентові суми 
177 800,00 доларів США за курсом, встановленим Національним банком України на дату укладення цього договору.
Пунктом 2 договору сторони передбачили, що цей договір є безпроцентним; остаточний розрахунок щодо повернення позичальником позикодавцю суми позики має бути здійснено позичальником не пізніше 31 грудня 2019 року включно; сума позики, що підлягає поверненню позичальником, має відповідати еквівалентові суми 177 800,00 доларів США за курсом, встановленим НБУ на день передачі грошей; виконання позичальником свого зобов`язання за цим договором по остаточному поверненню позики має бути здійснено готівкою в межах міста Львова за адресою, вказаною позикодавцем.
За умовами пункту 5 договору після виконання позичальником свого зобов`язання по поверненню своєчасно та в повній мірі позикодавцю повної суми позики, позикодавець повинен передати позичальнику оригінальний примірник цього договору та розписку до нього, яка є невід`ємною частиною зазначеного договору. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору та розписки до нього є свідченням прострочення виконання позичальником свого зобов`язання.
Згідно з пунктом 12 договору договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення.
Листом-повідомленням про місце виконання зобов`язання від 04 грудня 
2019 року ОСОБА_1 повідомив боржнику ОСОБА_2 , що остаточне повернення всієї суми позики повинно бути проведено ним в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 .
2. Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;  4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
З матеріалів касаційної скарги вбачається, що судові рішення оскаржуються в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині не переглядаються.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
З системного аналізу норм статті 1046, 1047 ЦК України вбачається, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Разом з тим, якщо факт передання грошових коштів відрізняється від моменту підписання договору між сторонами, то він може підтверджуватися розпискою або іншими документами, тобто письмовими доказами. При цьому чинне законодавство України не встановлює обов`язковості написання розписки про передачу грошових коштів, якщо між сторонами укладений договір позики в письмовій формі або ними використовуються інші документи на підтвердження факту передання грошових коштів.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК Українисуд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465св18), на яку посилається заявник в касаційній скарзі.
Відповідно до пункту 1 договору позики позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав позичальникові на термін до тридцять першого грудня дві тисячі дев`ятнадцятого року включно, гроші в готівковому порядку (далі - «позика») шляхом надання коштів у сумі 4 416 552 грн, що на день передачі грошей відповідає еквівалентом суми 177 800 доларів США за курсом, встановленим Національним банку України (1 долар США = 24,84 грн) на дату укладення цього договору.
Суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків, що пункт 1 договору позики свідчить про реальне виконання цього договору за домовленістю сторін та не потребує іншого підтвердження, оскільки нотаріально посвідчений.
Аналіз формулювань, використаних сторонами договору позики при визначенні предмету договору, свідчить про завершеність дії щодо передання грошових коштів на момент його укладення. При цьому сторонами договору позики не зазначено, що даний факт також має підтверджуватись розпискою, складеною при отриманні грошових коштів.
Отже, за своїми правовими ознаками, укладений між сторонами договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона-позичальник зобов`язується до здійснення дії - повернення позики, а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого сторони досягли згоди, посвідчили договір нотаріально, хоч не виключається надання розписки позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, що в даній справі не є обов`язковою умовою.
Оригінал вказаного договору був оглянутий під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому відповідачем договір позики не оспорювався.
Вказаний договір в силу дії презумпції правомірності правочинів є дійсним.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.
Доказів повернення суми боргу відповідачем матеріали справи не містять.
Відповідно до частини першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги або заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані підтверджуються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини. які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування статті 545 ЦК України і вказано, що у частині третій статті 545 ЦК Українипередбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Встановивши, що у позивача наявний оригінал договору позики і відповідачем належними доказами не доведено повернення позики позивачеві, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що боргове зобов`язання не виконано, у зв`язку із чим наявні правові підстави для стягнення суми боргу з відповідача відповідно до заявлених позовних вимог, а саме у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 06 квітня 2020 року.
Також колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про стягнення 3 % річних з боржника відповідно до вимог статті 625 ЦК України, оскільки права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 
2018 року у справі № 758/1303/15-ц).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з повернення заборгованості за договором позики, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.
На підставі викладеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з боржника трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України за період з 01 січня по 06 квітня 2020 року у розмірі 38 696,00 грн.
Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, провадження № 61-33115св18, від 08 липня 2019 року у справі 
№ 524/4946/16, провадження № 61-20376св18, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, провадження № 61-42076св18, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, провадження № 61?30435сво18, у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, на які посилався заявник у касаційній скарзі.
Таким чином, доводи касаційної скарги, які є подібними доводам апеляційної скарги, мотивована відповідь на які надана судом апеляційної інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сідловської Ірини Юріївни залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        С. Ф. Хопта