Ухвала
Іменем України 
 
03 червня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 522/5478/17
провадження № 61-1997ск22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», яка підписана представником Юшинською Іриною Євгенівною, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року у складі судді: Науменко А. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання осіб такими, що втратили право користування та зустрічним позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Суперфіна Бориса Михайловича, ОСОБА_2 про визнання дій протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом безперешкодного доступу та про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, на яку в порядку звернення стягнення, як на предмет іпотеки, виникло право власності у позасудовому порядку.
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Кей-Колект», акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Суперфіна Б. М., ОСОБА_2 про визнання дій нотаріуса протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Кей-Колект». 
 
Зустрічний позов мотивований тим, що нотаріус діяв неправомірно, так як має право виконувати функцію державного реєстратора лише у тих випадках, коли він вчиняє нотаріальну дію з нерухомим майном і проводити державну реєстрацію прав, набутих виключно в результаті вчинення нотаріальних дій. Державна реєстрація права власності за позивачем на кв. АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект» здійснена нотаріусом всупереч вимогам частини п`ятої статті 3, частини дев`ятої статті 15, частини першої статті 16, пунктам 4, 5-5 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 952-IV) без вчинення нотаріальної дії, оскільки здійснювати державну реєстрацію права власності на майно на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, міг виключно державний реєстратор, а не нотаріус. Приватним нотаріусом проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру без вчинення нотаріальних дій, письмову вимогу про усунення порушень від іпотекодержателя не отримувала, отже документ, що підтверджує завершення 30-денного строку для початку процедури звернення стягнення відсутній, тому у відповідача були відсутні правові підстави для реєстрації права власності на належну їй квартиру за ТОВ «Кей-Колект».
 
ОСОБА_1 , з урахування заяви про уточнення зустрічних позовних вимог, просив: 
визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М., яким проведена реєстрація права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 за ТОВ «Кей-Колект»; 
скасувати запис про реєстрацію права власності №22651058 від 07 липня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Б. М., яким проведена реєстрація права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 за ТОВ «Кей-Колект».
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. 
 
Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Суперфіна Б. М. винесене, як державним реєстратором, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ТОВ «Кей-Колект», як власником на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , що на праві власності належала ОСОБА_1 . 
 
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності № 10309303 від 07 липня 2015 року про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ТОВ «Кей-Колект», як власником, на спірну квартиру прийнято з порушенням порядку та способу. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подається нотаріусу, яким вчинено таку дію. Тому 07 липня 2015 року нотаріус мав право виконувати функції державного реєстратора у випадках, коли він при цьому вчинював нотаріальну дію з нерухомим майном і проводити державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої нотаріальної дії. Державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» була здійснена нотаріусом без вчинення нотаріальної дії, оскільки здійснювати державну реєстрацію права власності на майно на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, міг виключно державний реєстратор, а не нотаріус. 
 
Суд першої інстанції вказав, що спірна квартира є єдиним місцем проживання позивача по зустрічному позову та його дружини ОСОБА_2 , та остання зареєстрована за адресою цієї квартири. Зазначене нерухоме житлове майно, як таке, що відповідає вимогам підпункту першого пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) протягом дії зазначеного Закону. Дані обставини не спростовані банком, з цього приводу докази наявності у відповідачів іншого житла до матеріалів справи не надано. Тому за наслідками прийнятого приватним нотаріусом рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру у АДРЕСА_2 , загальною площею 44,1 кв. м, житловою площею 25,2 кв.м., за ТОВ «Кей-Колект» фактично відбулося примусове стягнення такого майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». За наслідком задоволення вимог за зустрічним позовом суд зробив висновок про відсутність підстав для захисту прав первинного позивача ТОВ «Кей-Колект» щодо усунення перешкод у здійсненні права користування спірною квартирою, а тому у задоволенні вимог первинного позову суд відмовив.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року апеляційну скаргу представника ТОВ «Кей-Колект» - Гаврилюк Ю. І. задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року змінено шляхом виключення з мотивувальної частини посилання суду на застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У іншій частині рішення залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції з врахуванням зазначеної правової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц (провадження № 14-661цс18) правильно встановив, що нотаріус, будучи наділеним повноваженнями державного реєстратора (за винятком тих, які передбачено пунктами 4, 6 частини першої статті 9 Закону «Про нотаріат»), може реалізовувати їх лише разом з вчиненням нотаріальної дії, зокрема при посвідчені ним правочину, внаслідок якого в особи виникає речове право на об`єкт нерухомості (частина 9 статті 15 Закону «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). У такому випадку нотаріус одночасно з вчиненням нотаріальної дії проводить і державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до статті 15 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Таким чином, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення безпосередньої нотаріальної дії з майном. З урахуванням того, що ТОВ «Кей-Колект» набув у власність спірну квартиру в порушення чинного законодавства, відсутні правові підстави для задоволення його вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання осіб такими, що втратили право користування.
 
Апеляційний суд зазначив, що задовольняючи зустрічні позовні вимоги районний суд одночасно вважав, що установлені обмеження Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» унеможливлювало примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника. Проте з таким судженням районного суду погодитись не можна оскільки неповно з`ясовані обставини, що мають значення для вирішення справи. Загальна площа спірної квартири у АДРЕСА_2 , становить - 44,1 кв. м, житловою площею 25,2 кв. м. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових пав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо субєкта № 165935018 від 08 травня 2019 року у ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності наявна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що вказаний об`єкт підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» за наявності у власності ОСОБА_1 іншого нерухомого житлового майна, і судова колегія відповідно до вимог статті 376 ЦПК України виключила з мотивувальної частини судового рішення посилання, що вказаний об`єкт нерухомості підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а в іншій частині рішення залишила без змін.
 
24 грудня 2021 року ТОВ «Кей-Колект» засобами кур`єрського поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Юшинською І. Є., на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2022 року продовжено ТОВ «Кей-Колект» строк на усунення недоліків касаційної скарги. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 17 лютого 2022 року ці недоліки було усунуто, зокрема подано уточнену касаційну скаргу, у якій ТОВ «Кей-Колект» просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ТОВ «Кей-Колект» і відмовити у задоволенні зустрічного позову.
 
У клопотанні, яке міститься у первісній касаційній скарзі, ТОВ «Кей-Колект» просить поновити строк на касаційне оскарження.
 
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 390 ЦПК України).
 
Оскаржена постанова Одеського апеляційного суду ухвалена 11 листопада 2021 року (повне судове рішення складено 06 грудня 2021 року). Касаційна скарга ТОВ «Кей-Колект» подана засобами  поштового зв`язку 24 грудня 2021 року, тобто касаційна скарга подана в межах строку на касаційне оскарження. Тому клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження задоволенню не підлягає.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень ТОВ «Кей-Колект» в уточненій касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц; від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц та постанові Верховного Суду України у справі № 6-2967цс16. Касаційна скарга мотивована тим, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц містить висновки про те, що законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Через систематичне невиконання ОСОБА_1 зобов`язання, ТОВ «Кей-Колект» мало усі законні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб, шляхом задоволення вимог іпотекодержателя, що відповідає пункту 5.1 іпотечного договору від 11 вересня 2006 року та статті 37 Закону України «Про іпотеку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц викладено висновки про обов`язок надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінний від іпотекодавця. У постанові Верховного Суду України у справі № 6-2957цс16 зазначено, що рішення про державну реєстрацію права власності на нерухомість було прийняте нотаріусом як спеціальним суб`єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно з дотриманням вимог законодавства. У матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса Суперфіна Б. М. після посвідчення правочину, відповідно до вимог законодавства, наявні копії документів, які стали підставою для реєстрації за ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки. У зв`язку із тим, що приватний нотаріус на численні вимоги та запити не відповідає, матеріали справи не надає, пошту та документи не отримує, виникла необхідність у витребуванні інформації з Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо його контактів, знаходження та інформації про здійснення нотаріальної діяльності. Таким чином, ТОВ «Кей-Колект» зробило все від нього залежне для надання суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які воно посилається як на підставу своїх вимог. Невнесення нотаріусом до державного реєстру відомостей щодо інших документів, які були підставою для проведення та реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект», невиконання ним своїх обов`язків в повній мірі не повинно порушувати законні права власності на майно ТОВ «Кей-Колект», особливо коли підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії не було. Висновок суду про відсутність у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію винесений з порушенням норм матеріального права та не відповідає дійсним обставинам справи. При вчиненні реєстраційних дій приватний нотаріус діяв відповідно до вимог Закону № 952-IV (в редакції, що діяла на момент вчинення реєстраційної дії). Підставою для прийняття указаного рішення було застереження іпотечного договору, яке згідно статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає право іпотекодержателя на набуття у власність предмета іпотеки. ТОВ «Кей-Колект» зазначає, що: іпотечний договір, що є обов`язковим для його сторін, є чинним та не був оскаржений ОСОБА_1 ; перелік документів для здійснення реєстраційних дій щодо реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект»  було надано нотаріусу згідно чинного законодавства, порядок їх подання не порушено; нотаріусом не було відмовлено у вчиненні таких дій. 
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 11 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 11038320000 на суму у розмірі 85 300 дол. США, що дорівнює еквіваленту 430 765,00 грн строком погашення до 11 вересня 2027 року зі сплатою 10,30 % річних за користування кредитними коштами, з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 11 вересня 2006 року. Відповідно до пункту 2.1 з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника банком приймається двохкімнатна квартира, загальною площею 44,1 кв. м, ринковою вартістю 507 101,00 грн, за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Для забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та банком (іпотекодержатель) було укладено іпотечний договір від 11 вересня 2006 року. 
 
В іпотечному договорі від 11 вересня 2006 року вказано, що:
предметом іпотечного договору є двохкімнатна квартира, розташована у АДРЕСА_2 (пункт 1.3. договору);
у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. Звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках, визначених підпунктами 2.1.1.-2.1.2. у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором (пункти 2.1.1. та 4.1. договору);
звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.(пункт 4.2. договору);
у випадках, визначених в підпунктах 2.1.1.-2.1.2. іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку». У разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в пункті 4.3., іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки (пункти 4.3. та 4.4. договору).
 
ПАТ «Укрсиббанк» на підставі договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги заборгованості за кредитними договорами. 
У зв`язку з укладенням указаного договору факторингу, за договором відступлення права вимоги за договорами іпотеки, укладеному між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» від 12 грудня 2011 року передано право вимоги за договорами іпотеки. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саенко Е. В. та зареєстровано в реєстрі за № 5207- 5208.
 
Згідно довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановили, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфін Б. М. внесений запис № 10309303, відповідно до якого на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 22651058 від 07 липня 2015 року право приватної власності на квартиру у АДРЕСА_2 , загальною площею 44,1 кв. м, житловою площею 25,2 кв. м, зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект».
 
Апеляційний суд встановив, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових пав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 165935018 від 08 травня 2019 року у ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності наявна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
 
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. 
 
У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).
 
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
 
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц (провадження № 14-661цс18) зазначено, що:
«перелік нотаріальних дій, право на вчинення яких має нотаріус, наведений у статті 34 Закону № 3425-XIІ і цей перелік не є вичерпним. Поряд з тим нотаріусу з огляду на його правовий статус, делеговані функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, реалізовувати які він може лише у випадках і в порядку, визначених Законом № 1952-IV. Згідно із пунктом 2 Порядку взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2013 року № 607/5 «Про заходи взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб», чинного на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у випадках, передбачених у пункті 1 наказу, проводиться державними реєстраторами прав на нерухоме майно Укрдержреєстру відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868. За змістом пункту першого цього Порядку встановлено, що у разі подання до структурних підрозділів територіальних органів Мін`юсту, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру, заяви про державну реєстрацію права власності та/або інших речових прав на нерухоме майно (далі - речові права), що виникають на підставі <…> на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; <…> рішення щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приймаються державними реєстраторами прав на нерухоме майно Укрдержреєстру відповідно до додатка до цього наказу. Таким чином, за наслідками аналізу наведених вище положень закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, можна дійти висновку, що нотаріус має право здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в тому разі, якщо це пов`язано з вчиненням ним нотаріальної дії з таким об`єктом нерухомості.
Суди попередніх інстанцій правильно встановивши, що нотаріус, будучи наділеним повноваженнями державного реєстратора (за винятком тих, які передбачено пунктами 4, 6 частини першої статті 9 Закону №1952-IV), може реалізовувати їх лише разом з вчиненням нотаріальної дії, зокрема при посвідчені ним правочину, внаслідок якого в особи виникає речове право на об`єкт нерухомості (частина 9 статті 15 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). У такому випадку нотаріус одночасно з вчиненням нотаріальної дії проводить і державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до статті 15 Закону №1952-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Суди зробили обґрунтований висновок про відсутність у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення безпосередньої нотаріальної дії з майном».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року у справі № 813/204/15 (провадження № К/9901/4726/18) вказано, що:
«нотаріус, будучи наділеним повноваженнями державного реєстратора (за винятком тих, які передбачено пунктами 4, 6 частини першої статті 9 Закону №1952-IV), може реалізовувати їх лише поряд з вчиненням нотаріальної дії, зокрема при посвідчені ним правочину, внаслідок якого в особи виникає речове право на об`єкт нерухомості. У такому випадку нотаріус одночасно з вчиненням нотаріальної дії проводить й державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до статті 15 Закону №1952-IV. За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про протиправність дій та рішень приватного нотаріуса у зв`язку із відсутністю у нього повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2021року в справі № 372/3484/16-ц (провадження № 61-1928св20) зазначено, що:
«з аналізу положень закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що нотаріус має право здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в тому разі, якщо це пов`язано з вчиненням ним нотаріальної дії з таким об`єктом нерухомості.
Таким чином, нотаріус, будучи наділеним повноваженнями державного реєстратора (за винятком тих, які передбачено пунктами 4, 6 частини першої статті 9 Закону № 1952-IV), може реалізовувати їх лише поряд з вчиненням нотаріальної дії, зокрема при посвідчені ним правочину, внаслідок якого в особи виникає речове право на об`єкт нерухомості. У такому випадку нотаріус одночасно з вчиненням нотаріальної дії проводить й державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до статті 15 Закону № 1952-IV.
Суд першої інстанції, з висновком якого правильно погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсними рішень приватного нотаріуса Ариванюк Т. О. про державну реєстрацію права власності на житловий будинок і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1, у зв`язку із відсутністю у нього повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном».
 
За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 . 
 
Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц; від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц та постанові Верховного Суду України у справі № 6-2967цс16 є необґрунтованими, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про поновлення строку на касаційне оскарження відмовити.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», яка підписана представником Юшинською Іриною Євгенівною, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання осіб такими, що втратили право користування та зустрічним позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Суперфіна Бориса Михайловича, ОСОБА_2 про визнання дій протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію. 
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                              В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                            І. О. Дундар 
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков