ОКРЕМА ДУМКА

02 лютого 2022 року 
м. Київ

Справа №  910/18962/20 

Судді Верховного Суду Вронської Г.О.

у справі №910/18962/20
за позовом Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова корпорація "Пром Експорт",
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Ксорікс",
3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Рамонда"
про визнання векселів такими, що не мають вексельної сили.

1.          Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - Позивач/Скаржник) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт" (далі - Відповідач-1); 2) ТОВ "Люксор Трейд" (далі - Відповідач-2); 3) ТОВ "Рамонда" (далі - Відповідач-3) (разом - Відповідачі) про визнання векселів такими, що не мають вексельної сили.
2.          Позов мотивовано тим, що видані 04 серпня 2020 року Відповідачем-1 прості документарні векселі не мають вексельної сили, оскільки були вчинені без дотримання вимог Закону України "Про обіг векселів в Україні" та ст. 75 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі; дії особи, яка видала векселі, та самі векселі як цінні папери суперечать вимогам як спеціального законодавства, так і загальним вимогам цивільного законодавства.
3.          Позивач вважає, що дії Відповідачів направлені на відчуження нерухомого майна, щодо якого у нього наявні легітимні очікування на повернення у власність, а видані векселі спрямовані на створення штучної заборгованості у Відповідача-1 з метою створення умов для звернення стягнення на нерухоме майно в порядку виконання судових рішень. На думку Позивача, зазначене вказує також на порушення учасниками правочинів принципів справедливості, добросовісності та розумності.
4.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/18962/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
5.          Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Позивач не є учасником правовідносин, що склалися між Відповідачами, не є кредитором, боржником та/або пов`язаною особою з Відповідачами у межах спірних правовідносин. Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність Позивачем відповідно до вимог господарського законодавства факту порушення Відповідачами його права або охоронюваного законом інтересу. 
6.          Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 апеляційну скаргу Позивача залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/18962/20 - без змін. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність Позивачем факту порушення Відповідачами його прав або охоронюваного законом інтересу.
7.          Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані рішення судів та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.    
8.          Скаржник посилається на пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України, зазначаючи, що суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення застосував норми: статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі  - Конвенція), статей 55, 124 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статті 20 ГК України щодо судового захисту порушеного права/інтересу; статей 6, 13 Конвенції, статей 55, 124 Конституції України щодо ефективного захисту прав та інтересів в обраний ним спосіб без урахування висновків Верховного Суду у наведених Скаржником постановах. 
9.          Скаржник зазначив, що у нього є юридичний інтерес щодо наслідків виконання Відповідачем-1 договору купівлі-продажу цінних паперів (інвестиційних сертифікатів) від 30.07.2020 шляхом видачі оспорюваних векселів та пояснює його тим, що Відповідач-1, укладаючи вказаний договір одразу після купівлі-продажу нерухомого майна та видаючи оспорювані векселі в якості платежу за вказаним договором до настання строку платежу, діяв недобросовісно, зловживаючи своїми правами та на шкоду правам Позивача, з метою подальшого ухилення від повернення Позивачу нерухомого майна,  яке перебуває у Відповідача-1.
10.          Відповідач-1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити касаційну скаргу без задоволення.
11.          Постановою Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №910/18962/20 касаційну скаргу залишено без задоволення, постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/18962/20 - без змін.
12.          Вказана постанова мотивована тим, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
13.          Верховний Суд зазначив, що Позивачем під час розгляду справи у попередніх судових інстанціях не доведено, яким чином можливе задоволення цього позову про визнання векселів такими, що не мають вексельної сили, призведе до захисту його нібито порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів  щодо спірного майнового комплексу. Незалежно від наслідків вирішення спору щодо вексельної сили оспорюваних векселів, у Позивача  відсутні визначені законодавством правомочності впливати на повноту обставин щодо виникнення та стягнення заборгованості за спірними векселями, які були встановлені судами під час розгляду справи №910/12540/20, оскільки не будучи учасником цієї справи, скаржник не має права звернутися про перегляд ухваленого у вказаній справі рішення за нововиявленими обставинами, що прямо вбачається з частини 1 статті 321 ГПК України.
14.          Верховний Суд звернув увагу, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду належним та ефективним способом захисту прав неволодіючого власника до незаконно володіючої цим майном особи буде звернення до суду з позовом про витребування майна, тоді як обраний Позивачем спосіб захисту у цій справі не здатний поновити його права на спірний майновий комплекс, що свідчить про неефективність способу захисту. У випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними. 
15.          Я не погоджуюся з висновком суду касаційної інстанції у цій справі про правомірність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо недоведеності Позивачем факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу Відповідачами та можливості в обраний ним спосіб захисту відновити порушені права щодо спірного майнового комплексу, а відтак про залишення рішень судів попередніх інстанцій без змін.
16.          Так, за змістом позовної заяви, Позивач зазначає, що дії Відповідачів направлені на відчуження нерухомого майна щодо якого у нього наявні легітимні очікування на повернення у його власність, а видані векселі спрямовані на створення штучної заборгованості у Відповідача-1 з метою створення умов для звернення стягнення на нерухоме майно в порядку виконання судових рішень. На думку Позивача, зазначене вказує на порушення учасниками правочинів принципів справедливості, добросовісності та розумності.
17.          Скаржник зазначає, що вказані доводи не були враховані та перевірені судами попередніх інстанцій.
18.          Виходячи з положень статей 14, 46 ГПК України, позивач самостійно визначає предмет і підстави позову, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права, та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. 
19.          Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №607/6092/18, від 05.06.2019 у справі №607/6865/18, від 04.09.2019 у справі №911/678/19, від 11.06.2019 у справі №922/2005/18). 
20.          Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту його прав та інтересів (постанови Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №904/2344/19, від 10.02.2021 у справі №910/11305/18, від 11.02.2021 у справі №922/109/19, від 26.01.2021 у справі №907/18/18, від 23.12.2020 у справі №910/2284/20).
21. Відповідно до ч.1 ст.5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
22.          У цій справі Позивач вказує на ряд правочинів та дій сторін, які призвели до порушення його права на майно та можуть призвести до неможливості повернення майна, щодо якого у нього наявні легітимні очікування на повернення у власність.
23.          Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
24. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей. При цьому, такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції та національного законодавства.
25.          За певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб "очікування" було "легітимним", воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28.09.2004 у справі "Копецький проти Словаччини", заява №44912/98, § 49-50). 
26. Тобто особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має "легітимне очікування" успішної реалізації її права вимоги у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні (ухвала ЄСПЛ щодо прийнятності від 02.07.2002 у справі "Гайдук та інші проти України", заяви №45526/99 та інші).
27. З наведеного вбачається, що правомірні очікування особи, яка має майновий інтерес щодо певного стану речей, можуть розглядатися в аспекті реалізації права на захист такого майнового інтересу. Таким чином, наявність правомірних очікувань позивача стосовно певного майнового стану підлягає встановленню та перевірці судами, зокрема, у разі посилання на їх наявність в обґрунтуванні права на звернення до суду.
28.          Позивач посилався на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/12540/20 за позовом Відповідача-3 до Відповідача-1 стягнуто з останнього 125 850   000,00 грн заборгованості за векселями, які є об`єктом спору у цій справі, тобто вчинено дії, які призвели до існування заборгованості за векселями в судовому порядку.
29.          Зокрема, Позивач зазначав про те, що метою видачі векселів було створення у Відповідача-1 заборгованості перед третіми особами з ціллю подальшого стягнення такої заборгованості за рахунок нерухомого майна в порядку примусового виконання рішення суду та створення обставин, за яких Позивач буде позбавлений можливості витребувати в силу приписів ч.2 ст. 388 ЦК України нерухоме майно. 
30.          Відповідно до ч.2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
31.          Проте суди попередніх інстанцій у цій справі не врахували рішення суду у справі №910/12540/20 у спорі між Відповідачем-1 та Відповідачем-3, за яким виникла заборгованість емітента векселів за виданими векселями, в сукупності з установленими обставинами у справі та з метою перевірки доводів Позивача, зокрема, в частині встановлення порушеного права та інтересу Позивача та створення такого становища для Позивача, за якого неможливим буде повернення нерухомого майна.
32.          Таким чином, обґрунтованими є доводи Позивача про те, що рішення суду про задоволення позову у цій справі може мати важливе значення для захисту Позивачем свого права в багатьох інших ініційованих ним судових справах з метою встановлення складу юридичних фактів та поновлення його прав, зокрема при здійсненні виконання судового рішення у справі №910/12540/20.
33.          Верховний Суд зазначив, що у правовідносинах, які виникли між сторонами, оспорювані векселі є документами, що видані на виконання договору купівлі-продажу цінних паперів, які підтверджують виникнення зобов`язань сторін саме з договору купівлі-продажу цінних паперів. 
34. Позивач у справі №910/18959/20 оскаржив дійсність договору купівлі-продажу цінних паперів.
35. Так, у вказаній справі №910/18959/20 між тими ж сторонами у межах спірних правовідносин Верховний Суд у постанові від 21.10.2021, яка оприлюднена 04.11.2021, ухвалюючи рішення про передачу справи на новий розгляд, зазначив, що апеляційний суд при з`ясуванні наявності у АТ "КБ "Приватбанк" порушеного права чи інтересу обмежився лише посиланням на те, що АТ "КБ "Приватбанк" не є стороною спірного правочину та не є кредитором ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт", та ухилився від дослідження питання щодо наслідків такого правочину, як вони вплинули або можуть вплинути на права та інтереси позивача; судами не надано оцінку дійсним намірам сторін при укладенні спірного правочину та поведінці відповідачів з урахуванням сукупності обставин щодо вибуття майна з власності позивача. При цьому, Верховний Суд посилався, зокрема, на п.6 ст.3 ЦК України та положення статті 13 ЦК України.
36. У вказаній постанові Верховний Суд надав судам вказівки дослідити питання щодо: значного завищення вартості цінних паперів, що були предметом правочину - інвестиційних сертифікатів ТОВ "Брента Капітал"; відсутності розумної економічної мети вчинення спірного правочину у ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт"; відсутності у ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт" можливості розрахуватися за випущеними векселями, дата складання яких - 04.08.2020, а дата погашення - 10.08.2020; усвідомленої спрямованості спірного правочину на шкоду позивачу - позивач доводить, що спірний правочин був укладений з метою сформувати штучну заборгованість у ТОВ "Промислова корпорація "Пром Експорт" за векселями, якими проведено розрахунок за спірним правочином, що свідчить про очевидну фраудаторність правочину (спрямованість на шкоду іншим особам). 
37. Таким чином, Верховний Суд у справі №910/18959/20 дійшов висновків про необхідність додаткового дослідження обставин, які стосуються дійсності вказаного договору, та відповідно є пов`язаними з обставинами щодо визнання векселів такими, що не мають вексельної сили у цій справі, а тому мають бути враховані при вирішенні цієї справи.
38. У свою чергу, видача векселя є одностороннім правочином (постанови Верховного Суду від 10.11.2021 у справі №756/2312/18, від 24.11.2021 у справі №357/15284/18).
39.          Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.
40.          Частинами 2, 3 статті 13 ЦК України унормовано, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
41.          Зокрема, в окремих постановах Верховного Суду, на які посилається Скаржник, Верховний Суд звернув увагу на можливість обґрунтування права на судовий захист та звернення до суду з урахуванням загальних засад цивільного законодавства (постанови Верховного Суду від 20.07.2021 у справі №921/490/18,  від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16).
42.          Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував, що правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. 
43.          У постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 про визнання недійсним правочину Верховний Суд зазначив, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідку вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. Важливим є врахування, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним правочину є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.
44.          У вказаній справі №910/8357/18 Верховний Суд, ухвалюючи рішення про передачу справи на новий розгляд звернув увагу на те, що висновки судів зроблені без належної оцінки та аналіз дій сторін договору в контексті добросовісності/недобросовісності та зловживання правом щодо кредитора і його майнових інтересів, тому суди повинні визначити, чи діяли відповідачі добросовісно та розумно, чи не мали наміру, реалізуючи власні повноваження, завдати шкоди позивачу.
45.          Верховний Суд у цій справі також зазначив, що визнання векселів такими, що не мають вексельної сили, виданих на виконання договору купівлі-продажу цінних паперів, не  є можливим до визнання недійсним зобов`язання з оплати цінних паперів в цілому, адже останнє виникло з договору, який не визнаний судом недійсним на час розгляду судами цієї справи, що також свідчить про правомірність висновку судів про відсутність підстав для задоволення позову.
46.          Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 26.01.2022 у справі №754/5554/16-ц зазначив, що залежно від впливу підстави правочину на його дійсність, правочини поділяються на каузальні та абстрактні. Каузальними є правочини, для дійсності яких необхідна наявність певної підстави. Каузальними є більшість правочинів, урегульованих цивільним законодавством, зокрема купівлі-продажу, дарування, найму, комісії та інші. У випадку відсутності або незаконності підстави можливо визнання відповідного правочину недійсним. Абстрактними є правочини, дійсність яких не залежить від їх підстави. До абстрактних правочинів відноситься, зокрема, видача векселя, вчинення передавального напису (індосаменту). Цим правочинам не властивий правовий зв`язок поміж підставами їх вчинення та їх дійсністю, хоча неможливо стверджувати й про відсутність такого зв`язку взагалі. Звідси визнання векселів такими, що не мають вексельної сили, не залежить від дійсності договору про купівлю-продаж цінних паперів.
47.          Таким чином, вважаю, що суди попередніх інстанцій, зазначивши, про   недоведеність Позивачем факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу, не дослідили всебічно всіх доводів Позивача, спрямованих на підтвердження  факту порушення його права та охоронюваного законом інтересу діями Відповідачів.
48.          З огляду на наведене, вважаю, що касаційна скарга Скаржника підлягала задоволенню частково, а рішення судів попередніх інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя                                                                                        Г. Вронська