Справа № 466/8559/20                                Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3608/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 травня 2022 року                м.Львів                                 
Справа № 466/8559/20
   Провадження № 22ц/811/3608/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.
з участю:         прокурора Бучка Р.В., 
представників: Лесик-Гошко О.Є.
Зубашевського Н.П., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 

розглянув апеляційну скаргу  ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 3 вересня 2021 року у складі судді Єзерського Р.Б., у справі за позовом заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Державного підприємства «Львівський завод збірних конструкцій» до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_5 про визнання незаконними дій, скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна,-

встановив:

1 грудня 2010 року Військова прокуратура Львівського гарнізону в інтересах держави (Міністерства оборони України в особі Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій») звернулася у суд з позовом до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО») про визнання протиправними дій щодо реєстрації нерухомого майна та скасування реєстраційного посвідчення № 793 від 19 листопада 1996 року. З урахуванням змінених позовних вимог, прийнятих судом, просить визнати незаконними дії ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» щодо реєстрації за Українсько-Канадським спільним підприємством «КORONEX» права власності на ангар загальною площею 360,6 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (після перейменування - Кирилівська, 5); скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - ангар площею 360,6 кв.м, розташований на АДРЕСА_2 , за Українсько-Канадським спільним підприємством «КORONEX» від 19 листопада 1996 року (реєстраційний запис під номером 793 у реєстровій книзі № 2); за Фірмою «STANEX RORFT S.L.» від 10 липня 1998 року; за   Товариством з обмеженою відповідальністю  «Науково - виробниче підприємство «ТІВІС» (далі - ТзОВ «НВП «ТІВІС») від 7 листопада 2002 року та  за ОСОБА_5 від 14 липня 2008 року.
       В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20 листопада 1995 року на підставі договору № 51, укладеного між 769 Заводом збірних конструкцій (далі-Державне підприємство Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій», скорочено - ДП МОУ «ЛЗЗК») та Українсько-Канадським спільним підприємством «КORONEX», у власність останнього переданий розбірний металевий ангар площею 360,6 кв.м, який згідно із специфікацією до цього договору складається із збірних металевих каркасів.Вказує, що вказаний ангар розміщений на земельній ділянці ДП МОУ «ЛЗЗК» за адресою:  АДРЕСА_3 , яка за своїм цільовим призначенням відноситься до земель оборони та перебуває у користуванні ДП МОУ «ЛЗЗК», що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею, виданим на підставі ухвали Львівської міської ради від 24 грудня 1998 року №108. При цьому ангар не відносився до об`єктів нерухомого майна, не був зареєстрований у ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» як нерухоме майно на момент продажу та відчужувався як рухоме майно без будь-яких прав на земельну ділянку, на якій він знаходився.Разом з тим, 19 листопада 1996 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на підставі договору № 51 від 20 листопада 1995 року зареєструвало ангар загальною площею 360,5 кв.м, за новою окремою адресою: АДРЕСА_2 , як нерухоме майно, внесено відповідний реєстраційний запис під номером 793 у реєстрову книгу №2 та видано Українсько-Канадському спільному підприємству «КORONEX»  реєстраційне посвідчення №793 про право власності.Надалі вказаний ангар відчужений на користь Фірми «STANEX RORFT S.L.»,   а потім -на користь ТзОВ «НВП «ТІВІС», яким 7 липня 2008 року зазначений ангар проданий  ОСОБА_5 . Зазначає, що відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №19514613 від 14 липня 2008 року, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», спірний ангар загальною площею 360,6 кв.м, зареєстрований на праві приватної власності за  ОСОБА_5   за адресою:  АДРЕСА_2 .Вважає, що ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» не врахувало правового статусу ангару як рухомого майна, не надало належної оцінки поданому до реєстрації договору № 51 від 20 листопада 1995 року, не врахувало факт знаходження земельної ділянки, на якій розміщено ангар, у володінні ДП МОУ «ЛЗЗК» та вчинило реєстраційні дії стосовно цього ангару, якими змінило його правовий статус з рухомого майна (розбірний металевий каркас) на нерухоме майно. Вважає, що спірне майно - ангар площею 360,6 кв.м відноситься до рухомого майна, відчужувався як рухоме майно, на момент відчуження не був зареєстрований як нерухоме майно. Договір міни від 20 листопада 1995 року є договором, за яким відчужено рухоме майно, оскільки не є нотаріально посвідченим, а тому не міг бути підставою для вчинення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» реєстраційних дій.Просить позов задовольнити.

       Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 3 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено повністю.

       Ухвалено визнати незаконними дії Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» щодо реєстрації за Українсько-Канадським спільним підприємством «КORONEX» права власності на ангар загальною площею 360,6 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 ).

       Скасовано державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - ангар площею 360,6 кв.м, розташований на АДРЕСА_2 , за Українсько-Канадським спільним підприємством «КORONEX»   від 19 листопада 1996 року (реєстраційний запис під номером 793 у реєстровій книзі № 2), за Фірмою «STANEX RORFT S.L.» від 10 липня 1998 року, за ТзОВ « НВП «ТІВІС» від 7 листопада 2002 року та за ОСОБА_5  від 14 липня 2008 року.
       Рішення суду оскаржила ОСОБА_5 . В апеляційній скарзі посилається на те, що вирішуючи спір, суд першої інстанції допустив порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що доводи позивача та рішення суду не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, які могли засвідчувати відповідні обставини. Вважає, що позивачем у справі може бути винятково ДП МОУ «ЛЗЗК», який може реалізувати своє право самостійно або через представника, а тому прокуратура не може представляти в цивільному процесі це державне підприємство. Звертає увагу на те, що матеріали справи свідчать про правомірність набуття та володіння нею об`єктом нерухомого майна (ангаром), який був споруджений у 1980-х роках і згодом відчужений ДП МОУ «ЛЗЗК» за його вільним бажанням та з матеріальним інтересом (здійснено міну на інший об`єкт нерухомості). Просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

       2 лютого 2022 року Львівська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону подала відзив на апеляційну скаргу. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю, посилаючись на її безпідставність та законність оскаржуваного рішення.

       Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

       Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

       На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

       Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

       Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

       У 1995 році «ЛЗЗК» вчинило правочин щодо відчуження рухомого майна, про що укладено договір міни від 20 листопада 1995 року №51. Договір не був нотаріально посвідчений, хоча в разі відчуження нерухомості такий правочин обов`язково повинен був вчинений у письмовій нотаріальній формі.
       Договір № 51 від 20 листопада 1995 року укладений не за наслідком конкурентного продажу (на біржі, за конкурсом, на аукціоні), чого на той час вимагало чинне законодавство у випадку відчуження державного нерухомого майна. На час укладення вказаного договору Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, було передбачено реєстрацію будинків та домоволодінь у бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих лише на підставі нотаріально посвідчених договорів.        Такі ж вимоги щодо правовстановлюючого документа (його нотаріальне посвідчення) були чинними на час первинної реєстрації ангару Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року №56. Зазначений договір купівлі-продажу не відповідає також вимогам наказу Фонду державного майна України «Про затвердження типових договорів купівлі-продажу» від 18 листопада 1996 року №1398 та постанови Кабінету Міністрів України від 15 серпня 1996 року №961 «Про затвердження Методики оцінки вартості майна під час приватизації». Такі обставини (укладення договору в простій письмові формі та без конкурентних процедур) можуть свідчити про укладення договору щодо рухомого майна, а не договору щодо нерухомого майна.

       Встановлено, що наказом Міністра оборони України № 21 від 28 січня 1998 року «Про створення Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» і затвердження його Статуту» ліквідовано 769 завод збірних конструкцій будівельного управління Прикарпатського військового округу та створено Державне підприємство Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій», затверджено його Статут. Наказом Міністра оборони України № 85 від 19 березня 1999 року внесено зміни до статуту вказаного підприємства, у яких зазначено, що створене підприємство є правонаступником 769 заводу збірних конструкцій будівельного управління Прикарпатського військового округу (ПрикВО).

       Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 3-С «Об установлении границ земельных участков военных городков на территории  г.Львова» від 8 лютого 1985 року надано в тимчасове користування КЕВ Львівського району КЕУ ПрикВО земельну ділянку площею 5,16 га на  АДРЕСА_3 .Згідно технічного звіту з інвентаризації земель і встановлення зовнішніх меж землекористування (паспорт) Заводу збірних конструкцій від 1993 року, КЕВ Львівського району КЕУ ПрикВО надало цьому заводу в тимчасове користування земельну ділянку площею 5,16 га на АДРЕСА_3 .

       Планом земельної ділянки від 1983 року, технічним звітом з інвентаризації земель і встановлення зовнішніх меж землекористування (паспортом) Заводу збірних конструкцій від 1993 року стверджується, що на земельній ділянці цього підприємства зображено ангар.

       З довідок, виданих Управлінням земельних ресурсів у м.Львові № 40/01-15/510 від 5 лютого 2008 року та №40/01-15/4918 від 7 жовтня 2008 року, вбачається, що згідно земельно-кадастрових даних земельна ділянка на АДРЕСА_2 входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться у постійному користуванні ДП МОУ «ЛЗЗК» (Державний акт на право постійного користування землею зареєстрований 8 червня 1999 року за № 98 в книзі записів 1-3). За категорією земель ця земельна ділянка відноситься до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

       20 листопада 1995 року на підставі договору № 51, укладеного між 769 Заводом збірних конструкцій (тепер - ДП МОУ «ЛЗЗК») та Українсько-Канадським спільним підприємством «КORONEX», у власність останнього переданий ангар площею 365 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . У матеріалах справи наявна специфікація до договору №51 від 20 листопада 1995 року, згідно з якою у власність Українсько-Канадському спільному підприємству «КORONEX» передається склад із збірних металевих каркасів у кількості 1 шт.

       Надалі Українсько-Канадське спільне підприємство «КORONEX» звернулося до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» для реєстрації такого об`єкта за ним як новим власником.

       Спеціалістом ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» було проведено обстеження ангару на місцевості, здійснено його технічну інвентаризацію. У складеному абрисі та технічному плані вказано, що ангар є будівлею з металевими стінами на бутобетонному фундаменті, вказано його параметри (висота, площа), не зазначено про тимчасовий характер об`єкта. На вказаний об`єкт у ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» заведено інвентаризаційну справу, оскільки встановлено, що предметом відчуження є окрема будівля складу-ангару на фундаментах, площею 360,6 кв.м, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи та технічним паспортом.

       За результатом інвентаризації 19 листопада 1996 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на підставі договору № 51 від 20 листопада 1995 року зареєструвало ангар загальною площею 360,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , як нерухоме майно, внесено відповідний реєстраційний запис під номером 793 у реєстрову книгу №2 та видано Українсько-Канадському спільному підприємству «КORONEX» реєстраційне посвідчення №793 про право власності. Зазначене реєстраційне посвідчення свідчить про реєстрацію належного Українсько-Канадському спільному підприємству «КORONEX» приміщення загальною площею 360,6 кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_1 , та належить на підставі договору про обмін приміщеннями №51 від 20 листопада 1995 року. Вказане реєстраційне посвідчення видано 19 листопада 1996 року за №793.

       Відтак, є встановленим, що Українсько-Канадське спільне підприємство «КORONEX» та 769 Завод збірних конструкцій здійснили міну приміщеннями, що також підтверджується актом передачі №1 від 4 грудня 1995 року. Договір міни №51 від 20 листопада 1995 року чинний, такий є правовстановлюючим документом, на підставі якого проведено державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних осіб.

       Відповідно до п. 2.1 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13 грудня 1995 року, при проведенні первинної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна підлягає перевірці повна поштова адреса, місцезнаходження об`єкта нерухомості, після цього заводиться окрема інвентаризаційна (реєстраційна) справа, а об`єкту, що реєструється, присвоюється окремий реєстровий номер.

       При обстеженні на місці складу-ангару встановлено, що предметом обстеження є окрема будівля складу під літерою «Б-1» площею 360,6 кв.м на бутобетонних фундаментах з бетонною підлогою; стіни, перегородки і покрівля - металеві, про що свідчить ескіз-абрис від 6 листопада 1996 року. Зазначено, що обстежуваний об`єкт нерухомого майна розташований на АДРЕСА_5 . Вказані дані підтверджуються матеріалами інвентаризаційної справи.

       З інвентаризаційної справи №268 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 у відділі технічної та юридичної інформації БТІ з 1964 року обліковується справа на багатоквартирний житловий будинок, що належав Львівській залізниці.

       Українсько-Канадське спільне підприємство «КORONEX» у листі № 59 від 18 листопада 1996 року просило зареєструвати приміщення ангару за адресою: АДРЕСА_5 .

       Відомості про те, що зазначений заявником поштовий номер (м.Львів, вул. Бічна Моринецька, 5), не є вільним, відсутні. ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвало за реєстраційним №793 право власності на приміщення ангару, що фактично розташоване у АДРЕСА_5 , в цілому на праві колективної власності за Українсько-Канадським спільним підприємством «КORONEX» на підставі договору міни №51 та акта передачі від 20 листопада 1995 року.

       У постанові ВАСУ від 18 лютого 2016 року (справа №К/800/24520/15) зазначено, що суд касаційної інстанції погодився з позицією Державної реєстрації служби України, викладеної у її листі від 15 квітня 2013 року №165/06-15-13, відповідно до якої документом, який підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, може бути як рішення органу місцевого самоврядування, так і інший документ, незалежно від форми, виданий відповідним органом, який дає змогу встановити факт присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, зокрема,- довідки, виписки.

       Не можна погодитися з посиланням на те, що споруда ангару не є нерухомим майном, оскільки з матеріалів справи вбачається протилежне.

       У  допоміжній таблиці №1 Технічного опису і визначення зносу ангара зазначено характеристики споруди та вказано наступне: фундамент - бутобетон, стіни, перегородки металеві, покрівля - метал, підлога - бетон. Також, у цій таблиці вказано, що фізичний знос ангара становить 10%. Отже, матеріалами інвентаризаційної справи підтверджено, що приміщення ангару на АДРЕСА_5 пов`язано із землею бетонним фундаментом, а відтак, є нерухомим майном, що підлягає державній реєстрації.

       З висновку експерта за результатамим проведення експертного будівельно-технічного дослідження № 7217 від 14 грудня 2020 року вбачається, що нежитлова будівля під літерою Б-1 площею 360,6 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , є обєктом нерухомості (капітальною спорудою).

       У матеріалах інвентаризаційної справи наявні акти біжучих змін, які засвідчують відсутність змін у даному об`єкті нерухомості; відображений загальний знос ангару також підтверджує його існування як капітальної споруди на час укладення договору міни.

       На підставі аналізу наявних в матеріалах справи доказів належить зробити висновок, що уповноваженим органом (ОКП ЛОР «БТІ та ЕО») встановлено, що ангар, який за договором міни №51 набуло Українсько-Канадське спільне підприємство «КORONEX», є капітальною спорудою - об`єктом нерухомості, що підлягав реєстрації, яку проведено ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».

       Зокрема, наявні плани й схеми, складені до укладення договору міни за договором №51, на яких даний об`єкт нанесено і позначено як капітальну нежитлову споруду.

       З договору міни № 51 від 20 листопада 1995 року вбачається, що сторони здійснили обмін нерухомістю. Зокрема, у п.2 договору зазначено, що у власність Українсько-Канадського спільного підприємства «КORONEX» передано ангар площею 365 кв.м, що свідчить про його характеристику як нерухомості (наведено відповідну площу споруди). У п. 4 цього договору передбачено, що ангар передається в придатному для використання стані (тобто він не потребує якихось будівельних чи монтажних робіт). У додатку №2 до договору №51 зазначено, що Українсько-Канадському спільному підприємству «КORONEX» передається склад зі збірних металевих каркасів, що дає підставі вважати, що відбулася міна нерухомим майном - готовою складською спорудою як окремим об`єктом, розміщеним на землі та невід`ємно із нею пов`язаним фундаментом, із певними технічними характеристиками.

       У акті №1 прийомки-передачі основних засобів до договору №51 зазначено, що  передається не рухоме майно, а  приміщення складське арочне площею 365 кв.м. Згідно акта такий об`єкт відповідає технічним умовам і не потребує доробок та придатний до використання.

       Не заслуговують на увагу і доводи позивача про відсутність документів чи інших доказів, які б свідчили про те, що ангар збудований, введений та прийнятий в експлуатацію як об`єкт нерухомого майна відповідно до законодавства з урахуванням позиції  КЦС Верховного Суду, наведеної  у постанові від 10 жовтня 2018 року (справа  №557/1209/16-ц), згідно з якою  до 5 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України № 449 від 5 серпня 1992 року «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність. Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, (садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року №8.4-35/18/1).

Не підлягають застосуванню до спірних правовідносин нормиЗакону України «Про приватизацію майна державних підприємств», Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», які вимагали спеціального порядку відчуження державного майна (у цьому випадку - ангару) органами приватизації.

       Зазначені норми права поширювали свою дію на ДП МОУ «ЛЗЗК» станом на листопад 1995 року лише в частині, яка стосувалася приватизації цілісних майнових комплексів (зокрема, невеликих державних підприємств) з урахуванням наступного.

       Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» у чинній редакції на час укладення договору міни (листопад 1995 року) до об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать: майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами; незавершене будівництво; частки (паї, акції), що належать державі у майні господарських товариств та інших об`єднань.

       Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» на той час було визначено, що об`єктами малої приватизації є цілісні майнові комплекси невеликих державних підприємств, в тому числі об`єкти незавершеного будівництва. Балансова вартість основних фондів зазначених об`єктів не повинна перевищувати 20 млн. карбованців станом на 1 травня 1992 року (після їх індексації). Процедура приватизації могла застосовуватися лише щодо тих об`єктів, стосовно яких прийнято рішення про приватизацію майна державного підприємства (ч.4 ст.12 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», ч.6 ст.7 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію», п. 6 Інформаційного листа Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів законодавства про приватизацію державного майна» від 25 квітня 2001 року №01-8/500) й лише з цього моменту підприємства обмежувалися в своєму праві розпоряджатися майном.

       Стосовно спірного ангару не приймалося рішення про приватизацію, він не відносився до об`єктів приватизації, а тому, стосовно нього не виникали обмеження щодо розпорядження згідно із Законами України «Про приватизацію майна державних підприємств» та «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

       Окреме індивідуально визначене майно (у цьому випадку - ангар) до об`єктів приватизації у зазначений період не відносилося до внесення змін Законом України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» від 15 травня 1996 року №189/96-ВР), який не має зворотньої дії в часі та не підлягає застосуванню.

       При укладенні договру міни № 51 від 20 листопада 1995 року не підлягали до застосування вимоги абз. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про підприємства в Україні» щодо конкурентного способу відчуження державного майна, де передбачено, що відчуження від держави засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за державним підприємством, здійснюється виключно на конкурентних засадах (через біржі, за конкурсом, на аукціонах) у порядку, що визначається Фондом державного майна України. Зазначений порядок був установлений наказом Фонду державного майна України «Про затвердження Положення про порядок відчуження засобів виробництва, що є державною власністю» № 1020 від 7 серпня 1995 року. Вимоги Порядку підлягають застосуванню тільки до засобів виробництва, які віднесені до основних фондів. Докази про віднесення ангару до засобу виробництва у складі основних фондів як окремого інвентарного об`єкта (групи інвентарних об`єктів) відсутні. У ньому передбачено відчуження майна у різні споби: продаж, списання, передачу з балансу на баланс, обміну та інші. Відповідно до п. 10 Положення №1020 відчуження на аукціоні здійснюється тільки при одному з його видів - при продажі. Щодо інших видів відчуження (списання, передачі з балансу на баланс, обміну та іншого) Положення №1020 таких вимог не містить.

       У главі 7 розділу ІІ ЦК Української РСР «Державна власність» у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції не було передбачено заборон чи прямих обмежень на відчуження чи міну майном державних підприємств на користь інших суб`єктів господарювання.

Статтею 37 Закону України «Про власність» передбачено, що здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається майном державного підприємства, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства До права повного господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено законодавчими актами України.        

З урахуванням встановленого, належить зробити висновок, щооскільки чинне станом на 20 листопада 1995 року законодавство не містило заборони чи спеціального порядку для відчуження шляхом міни окремого індивідуально визначеного майна, то ДП МОУ «ЛЗЗК» вправі було укласти договір міни щодо ангару, як окремого індивідуально визначеного майна.

Відповідно до вимог статей 41 і 42 ЦК Української РСР в редакції 1963 року з наступними змінами, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (стаття 45 цього Кодексу).

Згідно із ч.1 ст. 47 цього Кодексу нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48. У статті 227 ЦК Української РСР зазначено, що обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягає договір купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Обов`язкове нотаріальне посвідчення інших угод законом не було передбачене.

Відповідно до чинного станом на 20 листопада 1995 року законодавства укладена двома юридичними особами угода міни нерухомим майном, що не є жилим будинком, не підлягала обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Такий висновок наведено у у листі Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва № 5085 від 27 серпня 2003 року «Щодо нотаріального посвідчення угод купівлі - продажу приміщення».

У постанові Вищого господарського суду від 3 липня 2007 року (справа №8/258/22-8/294/23) наведено висновок, що ст. 47 ЦК УРСР установлює обов`язок нотаріального посвідчення угод лише у випадках, зазначених у законі. Суд вказав, що ЦК УРСР в редакції 1963 року не містив норми про обов`язковість нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу будь-якого іншого нерухомого майна, укладених між юридичними особами.

Не можна погодитися в позицією суду першої інстанції, що вимога про обов`язкове нотаріальне посвідчення договору (як правовстановлюючого документа, на підставі якого провадиться реєстрація будинків та домоволодінь) була встановлена Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Зазначена Інструкція не регулює, зокрема, питання укладення угод, їх форми, оскільки передбачає лише процедуру проведення реєстрації будинків та домоволодінь органами БТІ. При тому, ця Інструкція не може бути застосована щодо реєстрації ангару, так як за її приписами не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, зокрема, які розташовані на землях промислових підприємств, Міністерства оборони СРСР (п. 6 Інструкції).

У 1996 році ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» було спеціально уповноваженим і компетентним органом щодо проведення інвентаризації об`єкта нерухомості (будівель, споруд, приміщень) та при інвентаризації встановлювало належність певних об`єктів матеріального світу до нерухомих об`єктів і приймало рішення чи підлягали такі відповідній реєстрації. Органи БТІ здійснюють реєстрацію лише об`єктів нерухомого майна.

Необґрунтованим є також доводи позивача про те, що при реєстрації ангару ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» не перевіряло статусу земельної ділянки, її належність тощо.

Законодавство України ґрунтується на принципі єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на такій об`єктів нерухомості, відповідно до якого земельна ділянка слідує за нерухомістю, що передбачено чинною на час проведення міни ангару у 1995 році ст.30 ЗК України в редакції 1990 року; аналогічними якій є положення ст. 120 чинного ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Такий принцип міститься у судовій практиці (в постановах Верховного суду України, Верховного Суду, та Великої Палати Верховного Суду), зокрема, у постановах Верховного суду України від 13 квітня 2016 року (справа №6- 253цс16), від 12 жовтня 2016 року (справа №6-2225цс16), від 15 травня 2017 року (справа №705/6917/14-ц), постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року (справа №713/1817/16-ц), від 3 квітня 2019 року (справа №921/158/18), від 16 жовтня 2019 року (справа №164/409/17), від 16 червня 2020 року (справа №689/26/17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2018 року в справі №910/18560/16 зазначла, що перехід права на земельну ділянку, яка має правовий режим земель оборони, до приватного власника придбаного об`єкта нерухомості, розташованого на ній, об`єктивно зумовлює зміну її цільового призначення, адже змінюється суб`єкт її використання, земельна ділянка в такому випадку використовується для експлуатації придбаного у власність об`єкта нерухомості, розташованого на цій земельній ділянці, а не є наданою для розміщення і діяльності військової частини.

У пункті 2.2 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, де визначено порядок реєстрації, не вказано, що заявник повинен надати документи, які посвідчують право власності на землю.

У листі Міністерства юстиції України до Нотаріальної палати України №56856/38493-33-20/19.1.1 від 17 грудня 2020 року роз`яснено, що нормами законодавства не передбачено обмеження права власника на відчуження нерухомого майна (його частки) з підстав відсутності реєстрації права власності (користування) на земельну ділянку.

З урахуванням встановленого, належить зробити висновок, що за відсутності підстав для відмови у реєстрації ангару за Українсько-Канадським спільним підприємством «КORONEX» при наявності у останнього належного правовстановлюючого документа на право власності (чинного договору міни), ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» діяло у межах та на підставі наданих йому повноважень, правомірно здійснило реєстрацію права власності на склад-ангар площею 360,6 кв.м як на окремий об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Бічна Моринецька, 5.

Приміщення ангару за адресою: м.Львів, вул.Бічна Моринецька,5 було зареєстровано на праві приватної власності за Фірмою «STANEX RORFT S.L.» на підставі договору про перевід боргу від 27 березня 1998 року. Вказане реєстраційне посвідчення видано 10 липня 1998 року за №793.

Надалі Фірма «STANEX RORFT S.L.» продала приміщення ангару, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_5 , ТзОВ «НВП «ТІВІС» згідно договору купівлі-продажу, вчиненого у простій письмовій формі, та акту прийому-передачі від 28 жовтня 2002 року. 7 листопада 2002 року ТзОВ «НВП «ТІВІС» видано реєстраційне посвідчення Серії НОМЕР_1 на приміщення ангару на АДРЕСА_1 , яке записано в реєстрову книгу за № 2 за реєстраційним номером 793. ТзОВ «НВП «ТІВІС» було втрачено правовстановлюючі документи на приміщення ангару, що встановлено рішенням Господарського суду Львівської області від 13 травня 2008 року у справі №24/45. Цим рішенням суду визнано право власності за ТзОВ «НВП «ТІВІС» на приміщення ангару площею 360,5 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_4 ). Об`єкт зареєстровано у Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 4 липня 2008 року, номер запису 793 в реєстровій книзі 2, реєстраційний номер 18178246.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 7 липня 2008 року ТзОВ «НВП «ТІВІС» продало, а ОСОБА_5 купила приміщення ангару, що знаходиться у АДРЕСА_5 ) загальною площею 360,6 кв.м, яке належить продавцю на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 13 травня 2008 року (справа № 24/45), зареєстроване у Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 4 липня 2008 року в реєстровій книзі № 2, номер запису 793, реєстраційний номер 18178246.

При вирішенні цього спору судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права.

Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується позовна вимога.

Первинно прокурор звернувся з позовом 1 грудня 2010 року. 1 березня 2021 року прокурором подано іншу позовну заяву, а 22 квітня 2021 року подано заяву про зміну позовних вимог. Заяви прийняті судом, хоч одночасно було змінено предмет і підставу позову, що не допускається, скільки суперечить вимогам процесуального закону.

Верховним Судом у  постанові від 22 липня 2021 року (справа №910/18389/20) наведено висновок, що зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких грунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обгрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом».

Судом першої інстанції зазначено, що Українсько-Канадське спільне підприємство «КORONEX», Фірма «STANEX RORFT S.L.» та ТзОВ «НВП«ТІВІС» згідно Єдиного реєстру підприємств, установ та організацій, як діючі юридичні особи не існують.

       Однак, при ухваленні рішення щодо скасування державної реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - ангар площею 360,6 кв.м, розташований на АДРЕСА_2 , за Фірмою «STANEX RORFT S.L.» від 10 липня 1998 року, за ТзОВ « НВП «ТІВІС» від 7 листопада 2002 року суд без дослідження питання про наявність чи відсутність їх правонаступників, вирішив питання про права та обов`язки зазначених юридичних осіб, які не залучені до участі в справі. Зазначене є порушенням норм процесуального права, що відповідно до п.4 ч.3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення апеляційним судом. Суд апеляційної інстанції не наділений правом залучати до участі в справі інших учасників.

       Захистом цивільних прав є передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація втрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

       Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

       У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України»).

       У справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.        

       Велика Палата Верховною Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідками. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах: №338/180/17 від 5 червня 2018 року, №569/17272/15-ц від 11 вересня 2018 року, 905/1926/16, від 30 січня 2019 року. 

       У п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 зазначено, що судовий захист є одним із засобів правової охорони.        

       Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Адже спосіб захисту суб`єктивного права встановлює визначений законом порядок забезпечення відновлення (визнання) порушених прав і одночасного правового впливу на порушника з метою відновлення порушеної майнової і немайнової сфери.

       Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), можливості порушення права позивача та його захисту в обраний ним спосіб; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що не лише ефективно захистить цивільний інтерес позивача, а й буде адекватним та пропорційно збалансованим з негативними наслідками для відповідача.

       Обраний позивачем у цій справі спосіб захисту права шляхом скасування проведених державних реєстрацій прав не є ефективним засобом відновлення права позивача, адже наслідком зазначеного є реституція. Скасування державної реєстрації права власності не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, і відчуженого за договором міни. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 8 липня 2020 року у справі №462/5536/16-ц та від 15 травня 2019 року у справі №462/5804/16-ц.

       Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 червня 2018 року (справа №916/3727/15) та від 16 червня 2020 року ( справа №372/266/15-ц) зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Тому не є ефективним способом захисту права власника для мети витребування ним його майна з чужого незаконного володіння оспорювання не тільки рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, але й договорів, інших правочинів щодо спірного майна документів, які посвідчують відповідне право.
       Скасування державної реєстрації права власності саме по собі не тягне за собою відновлення прав позивачів За таких обставин відсутні підстави для застосування обраного позивачами способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких порушених прав та інтересів. Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 8 травня 2019 року (справа №464/9842/15-ц).
       На підставі встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» при здійсненні оскаржуваної реєстрації діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що виключає можливість визнання таких дій незаконними  з наступним скасуванням  державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - ангар площею 360,6 кв.м, розташований на АДРЕСА_2 , за Українсько-Канадським спільним підприємством «КORONEX» від 19 листопада 1996 року, за Фірмою «STANEX RORFT S.L.» від 10 липня 1998 року, за ТзОВ « НВП «ТІВІС» від 7 листопада 2002 року та за ОСОБА_5 від 14 липня 2008 року.

       Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи щодо підписання позовної заяви неналежною особою (заступником прокурора).

       Відмова в позові за пропуском позовної давності є самостійною підставою і не застосовується при відмові в позові за безпідставністю позовних вимог.

       Керуючись: ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 3 вересня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову заступника керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій сфері Західного регіону про визнання незаконними дій Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» щодо реєстрації за Українсько-Канадським спільним підприємством «КОRОNЕХ» права власності на ангар загальною площею 360,6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - ангар площею 360,6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 за Українсько-Канадським спільним підприємством «КОRОNЕХ» від 19 листопада 1996 року (реєстраційний запис під номером 793 у реєстровій книзі №2), за Фірмою «STANEX RORFT S.L.» від 10 липня 1998 року, за Товариством з обмеженою відповідальністю  «Науково - виробниче підприємство «ТІВІС»  від 7 листопада 2002 року та за ОСОБА_5 від 14 липня 2008 року. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

                       Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________Р.В. Савуляк