П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 травня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/5011/22	
Головуючий в 1 інстанції: Левчук О.А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів   – Кравченка К.В.,
                                 – Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу адвоката Шаповалова Руслана Юрійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБВ КАРГО» на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБВ КАРГО» до Одеської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів,-
В С Т А Н О В И В:

У березні 2022 року до Одеського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБВ КАРГО» до Одеської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів №UA500500/2021/200204/2 від 30.12.2021 року.          
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2022 року позовна заява залишена без руху та повідомлено позивача про необхідність в семиденний строк з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху усунути недоліки. Зокрема, вказано, що позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБВ КАРГО» надійшла до Одеського окружного адміністративного суду в електронній формі через систему «Електронний суд», проте всупереч приписам ч. 9 ст. 44 КАС України до позовної заяви не додано доказів надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копії позовної заяви з додатками.
05 квітня 2022 року, на виконання ухвали суду від 30 березня 2022 року, позивач надіслав заяву, в якій зазначив, що у позивача відсутній обов`язок надсилати копію позовної заяви відповідачу, а тому представник позивача просив вважати заяву поданою вчасною, а недоліки виправленими та відкрити провадження по справі.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБВ КАРГО» до Одеської митниці про визнання протиправним та скасування про коригування митної вартості товарів №UA500500/2021/200204/2 від 30.12.2021 року повернуто позивачеві.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, адвокат Шаповалов Руслан Юрійович звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБВ КАРГО», в якій просить скасувати ухвалу  Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що у положеннях ст. 160 та 161 КАС України відсутні вимоги, щодо надання доказів надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копії позовної заяви з додатками, відповідно вимоги ст. 160 та 161 КАС України не були порушені. На думку апелянта, відповідно до положень ст. 161 КАС України, у позивача, який не є суб`єктом владних повноважень, відсутній обов`язок надсилати копію позовної заяви відповідачу по справі на відміну від наявного обов`язку надсилати відповідачу по справі копії відповіді на відзив чи письмових пояснень. Враховуючи положення ст. 161 КАС України та п. 29 «Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи» апелянт вказує, що вимога передбачена ч.9 ст. 44 КАС України стосується конкретних випадків визначених процесуальним законодавством, що не включає відправку та формування саме позовної заяви.
Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи рішення про повернення позовної заяви позивачу, суд першої інстанції виходив з приписів п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, відповідно до якого позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, 26.05.2021 року набув чинності Закон України № 1416-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення поетапного впровадження Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи», яким, окрім іншого, внесено зміни до КАС України.
Вимогами ч.7 ст. 44 КАС передбачено, що документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.
Згідно вимог ч. 9 ст. 44 КАС України, у разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.
Таким чином, з системного тлумачення ч. ч. 7, 9 ст. 44 КАС України вбачається, що обов`язок надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів стосується всіх учасників справи, у тому числі позивача.
Водночас, вказаним обов`язкам учасника справи кореспондує обов`язок суду першої інстанції надіслати учасникам справи одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі надсилається копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів.
Відповідно до положень розділу XI Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 обмін електронними документами між судом, ОСП, фізичними особами та учасниками судового процесу забезпечується засобами підсистеми електронного суду. Учасники судового процесу за допомогою зареєстрованого електронного кабінету можуть надсилати копії електронних документів іншим учасникам судової справи, крім випадків, коли інший учасник не має зареєстрованого електронного кабінету, подавати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, а також отримувати судові рішення та інші електронні документи.
З матеріалів справи вбачається, що при поданні позовної заяви через систему «Електронний Суд» позивачем було вказано електронну адресу відповідача, при цьому відповідач зареєстрований у системі «Електронний суд», що надає суду першої інстанції процесуальну можливість після відкриття провадження у справі надіслати копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів безпосередньо в електронному вигляді, що не спричинить жодного порушення прав учасників справи.
Колегія суддів звертає увагу, що п. 29 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 передбачено, що у випадку, коли інший учасник справи відповідно до внесених ідентифікаційних даних про нього має зареєстрований Електронний кабінет, функціонал Електронного суду в автоматичному режимі надає суду та учаснику справи доказ надсилання до Електронних кабінетів інших учасників справи поданих до суду документів.
При цьому, суд критично оцінює посилання суду першої інстанції на висновки, викладені в ухвалах Верховного Суду, оскільки згідно положень ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені виключно в постановах Верховного Суду.
Згідно вимог статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).
Так у справі «Delcourt v. Belgium» (заява № N 2689/65) Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.
Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain» (заява №28090/95), «Beles and others v. the Czech Republic» (заява № 47273/99), «RTBF v. Belgium» (заява №50084/06).
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.
Колегія суддів вважає, що повернення позовної заяви виключно з підстав ненадання позивачем доказів надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів, за умови наявності у суду обов`язку та можливості направити копію позову та доданих документів відповідачу у разі відкриття провадження у справі, тим більш за умови реєстрації відповідача у системі «Електронний суд» представляє собою по суті надмірний формалізм у тлумаченні національного процесуального законодавства, чим невиправдано обмежується доступ позивача до правосуддя.
Згідно вимог ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. 
Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції. 
Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що у відповідності до положень ст. 320 КАС України наявні підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Щодо клопотання апелянта про розподіл судових витрат колегія суддів зазначає наступне.
З огляду на положення 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Аналіз положень ст. 139 КАС України дає обґрунтовані підстави вважати, що розподіл судових витрат, зокрема судового збору за подання апеляційної скарги, здійснює суд першої інстанції, який ухвалив рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. Право ж суду апеляційної інстанції на зміну цього розподілу виникає у випадку зміни судового рішення або ухвалення нового по суті позовних вимог.
Отже, за правилами процесуального закону, прийняття рішення про скасування ухвали суду із направленням справи для продовження розгляду унеможливлює вирішення питання про зміну розподілу судових витрат, сплачених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, так і про розподіл судових витрат, понесених у суді апеляційної інстанції.
Аналогічні висновки було викладено зокрема у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 року по справі № 756/6141/16-а.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 312, 315, 316, 320, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Шаповалова Руслана Юрійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБВ КАРГО» на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року – задовольнити. 
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБВ КАРГО» до Одеської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів – скасувати.
Справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛБВ КАРГО» до Одеської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів – направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                               М.П. Коваль

Суддя:                                                                                     К.В. Кравченко

       Суддя:                                                                                     Л.Є. Зуєва