ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/14378/21	Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/357/22 	Доповідач - Міщій О.Я.	
Категорія - 308000000 	  	

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2022 року         м. Тернопіль
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі: 

головуючого - Міщій О.Я. 
суддів -  Бершадська Г. В., Костів О. З., 
секретар с/з- Іванюта О.М. 
                                       з участю позивачки ОСОБА_1 , її представника 
адвоката Авдєєнка В.В., відповідачки ОСОБА_2 , її
представника адвоката Боднар О.В., третьої особи
ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Тернополі цивільну справу № 607/14378/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.12.2021 року і на додаткове рішення цього ж суду від 10.01.2022 року та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 — адвоката Боднар Ольга Володимирівна на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.01.2022 року, ухвалене суддею Герчаківською О.Я., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про зняття з реєстрації місця проживання,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом та зазначила, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 , де фактично проживає разом із своїми малолітніми дітьми - ОСОБА_4 та ОСОБА_4 .
Позивачка вказала, що з 17 червня 2021 року зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є спірна квартира АДРЕСА_1 , хоч відповідачка не проживала у цій квартирі ні до реєстрації місця проживання, ні після проведення такої реєстрації, оскільки місцем її фактичного проживання є квартира АДРЕСА_2 , де проживає її чоловік.
Позивачка вказала, що реєстрація місця проживання ОСОБА_2 проведена без встановлених законодавством підстав, у порушення пп. 4 п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року, оскільки відповідачка не має ордеру на вселення у вказану квартиру, не є її власником, не має договору найму квартири чи судового рішення про надання особі права на вселення до приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання. Крім того, ОСОБА_2 не отримала згоди її, як наймача житла, на реєстрацію місця проживання у спірній квартирі.
Позивачка вказала, що внаслідок незаконної реєстрації місця проживання, ОСОБА_2 набула право на проживання в квартирі, що порушує права та охоронювані законодавством інтереси позивачки та її дітей. Так, загальна житлова площа квартири становить 31,6 квадратних метри. Згідно статті 47 Житлового кодексу України норма житлової площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратних метри на одну особу. Таким чином, реєстрація у згаданій квартирі відповідачки призводить до порушення передбаченої законодавством норми житлової площі для позивачів, оскільки реєстрація ОСОБА_2 зумовила зменшення норми житлової площі, що припадає на позивачів у вказаній квартирі.
Враховуючи вказане, позивачка просила зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідачку.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 20.12.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про зняття з реєстрації місця проживання відмовлено.
Додатковим рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.01.2022 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 3000 гривень.
Не погодившись з рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 20.12.2021 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати, постановивши нове судове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.
Також, позивачка просить скасувати додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.01.2022 року.
ОСОБА_1 вказала, що реєстрація ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 зумовлює виникнення у відповідачки права на проживання у квартирі, що призводить до зміни розміру житлової площі, яка припадає на одну особу, тобто відбулось істотне погіршення житлових умов позивачки та її дітей.
ОСОБА_1 вказала, що позивачі зареєстровані у спірній квартирі та мають на неї речове право — сервітут. При їх вселенні власник житла не встановив будь-яких обмежень щодо порядку користування квартирою чи строку такого користування.
З огляду на викладене, на думку ОСОБА_1 , реєстрація у вказаній квартирі відповідача зменшує обсяг прав позивачів щодо користування спірною квартирою, що дає їм правові підстави захищати свої права, навіть від самого власника.
Крім того, позивачка зазначила, що відповідачка не має ордеру на вселення у вказану квартиру, не є її власником, не має договору найму квартири чи судового рішення про надання права на вселення до житловою приміщення, тому реєстрація відповідача у квартирі могла відбутись виключно за згодою власника, наймача та членів його сім`ї. При цьому, інші повнолітні мешканці квартири не давали згоду відповідачу на реєстрацію місця проживання у житловому приміщенні.
Враховуючи вказане, ОСОБА_1 зазначила, що судом було неправильно застосовано норми матеріального права, що зумовило прийняття неправомірного рішення.
ОСОБА_1 також просить скасувати додаткове рішення суду від 10.01.2022 року з тих підстав, що відповідно до приписів п. 14 ч. 2 Закону України “Про судовий збір” вона звільнена від сплати судового збору, оскільки позов подано в інтересах малолітніх осіб, тому суд безпідставно поклав на неї обов`язок щодо відшкодування відповідачці судових витрат за надану правничу допомогу. 
14.03.2022 року представник ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та зазначила, що доводи її апеляційної скарги є безпідставними, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20.12.2021 року відповідає вимогам закону.
Представник відповідачки зазначила, що квартира по АДРЕСА_3 належить на праві власністю третій особі ОСОБА_3 , який є чоловіком відповідачки. Вказала, що заявлена вимога про зняття з реєстрації місця проживання відповідачки не може бути задоволена у розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям житлові права (право власності на житлове приміщення, право на користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), щодо яких позивачка вимог не заявляла.
Зазначила, що у випадку звернення за реєстрацією місця проживання особи, у якої відсутні документи на підтвердження її права власності на житло, реєстрація місця проживання здійснюється за згодою власника житла.
Твердження ОСОБА_1 про порушення норм житлової площі для позивачів у зв`язку із реєстрацією в спірній квартирі відповідачки є безпідставними, так як ст. 47 ЖК України, на яку посилається позивач, встановлює норму житлової площі на одну особу та є розрахунковою величиною забезпечення житловою площею в громадському та державному житловому фонді. При реєстрації місця проживання не існує будь - яких обмежень щодо санітарних норм і розмірів житлової площі, на якій може бути зареєстрована певна кількість людей.
Також, представник вказала, що у зв`язку із розглядом апеляційної скарги відповідач очікує понести судові витрати на надання професійної правничої допомоги у розмірі 5000 гривень. Докази на підтвердження таких витрат будуть надані суду пізніше, у встановлені процесуальним законом строки.
17.02.2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Боднар О.В. подала апеляційну скаргу на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.01.2022 року, у якій просить його скасувати, постановивши нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 15000 гривень витрат за надану професійну правничу допомогу, посилаючись на порушення судом норм процесульного права.
Вважає висновок суду першої щодо часткового задоволення заяви про стягнення з позивачки в користь відповідачки 3000 грн. за надану професійну правничу допомогу невмотивованим, оскільки у справі наявні належні та допустимі докази щодо задоволення заяви у повному обсязі.
Вказала, що представником відповідача на підтвердження понесених витрат за надану професійну правничу допомогу було надано копію договору про надання правової допомоги №90 від 23.09.2021, квитанції про сплату адвокатського гонорару, детальний акт виконаних робіт, який містить чіткий перелік виконаних адвокатом відповідних робіт, із зазначенням дати їх виконання, витраченого часу та їх вартості. Зазначила, що витрачений час на роботи із надання правничої допомоги відповідачці повністю відповідає стандартам наданням правничої допомоги і ці показники не можна вважати перевищеними.
Представник відповідачки зазначила, що згідно п. 4.3 Договору №90 про надання правової допомоги від 23.09.2021, укладеного між позивачкою та АО «Твій адвокат», за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокатському об`єднанню гонорар у розмірі 15 000 гривень.
Зазначила, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у вигляді фіксованої суми, тому він не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Таку позицію підтримав Верховний суд у постанові від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17 та у постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, де також зазначено, що обов”язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Враховуючи вказане, вважає, що в суду першої інстанції не було підстав для зменшення розміру витрат відповідача на правову допомогу, оскільки відповідач подала достатні докази для встановлення реальності, обсягу, та часу затраченого адвокатом на надання правничої допомоги, а розмір понесених витрат є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 стороною позивача не подано.
Заслухавши пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи та доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду та на додаткове рішення цього ж суду від 10.01.2022 року до задоволення не підлягає.
Апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник — адвокат Боднар О.В., на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.01.2022 року підлягає до часткового задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що реєстрація відповідачки у квартирі не порушує право позивачки та її дітей на користування житлом. Також, суд зазначив, що заявлена вимога про зняття з реєстраційного обліку місця проживання відповідача у квартирі не може бути задоволена у розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки поняття “зняття з реєстрації” нерозривно пов`язано з поняттям “житлові права”, однак вимог про ці права не заявлено.
З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та грунтується на матеріалах справи.
Судом установлено, що власником квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 31,6 кв.м., загальною площею 60,3 кв.м., є третя особа ОСОБА_3 (а.с. 28).
Згідно відомостей з будинкової книги, у вказаній квартирі зареєстрований син власника житла ОСОБА_5 , його колишня дружина - позивачка ОСОБА_1 , їхні малолітні діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також відповідачка ОСОБА_2 , яка є дружиною власника житла ОСОБА_3 .
Статтею 41 Конституції України закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до вимог ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога про зняття з реєстраційного обліку місця проживання відповідачки у квартирі не може бути задоволена у розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки поняття “зняття з реєстарції” нерозривно пов`язано з поняттям “житлові права” (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше) , вимог про які позивачкою не заявлено.
Більш того, позивачка ОСОБА_1 не є власником спірної квартири, а була зареєстрована в житловому приміщенні 04 червня 2011 року, як дружина сина власника житла. 
Указаний висновок, узгоджується із позицією, висвітленою у постанові Верховного Суду від 14.05.2020 року, № справи 336/1773/17.
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація у вказаній квартирі відповідача зменшує обсяг прав позивачів щодо користування спірною квартирою.
Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон) є спеціальним Законом, який регулює відносини у сфері реєстрації місця проживання особи, відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.
Відповідно до абз. 11 ст. 3 Закону, реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
На виконання вимог вказаного Закону 02 березня 2016 постановою КМУ № 207 затверджено Правила реєстрації місця проживання, якими передбачено механізм здійснення реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлено форми необхідних для цього документів.
Відповідно до підпункту 4 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про: надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація відповідача у квартирі зменшує обсяг прав позивача щодо користування спірною квартирою є безпідставними, оскільки позивачка не підтвердила порушення своїх прав та прав малолітніх дітей, в інтересах яких вона звернулася з позовом, самим по собі фактом реєстрації відповідача у спірному житлі.
Визначена ст. 47 ЖК УРСР норма жилої площі не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами, оскільки вказана норма закону застосовується, зокрема, при вирішенні питання про надання житла.
Крім того, як установлено судом реєстрація відповідачки ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 здійснено за згоди власника майна — її чоловіка ОСОБА_3 , що відповідає підпункту 4 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання особа, затверджених постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація відповідачки у спірній квартирі могла відбутись за згоди позивачки і за наявності ордера на вселення не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогою про зняття з реєстрації місця проживання, однак не оскаржувала правильність проведення реєстраційних дій відповідним органом реєстрації .
Отже, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.12.2021 року відповідає вимогам закону, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 10.01.2022 року позивачка ОСОБА_1 вказала, що суд першої інстанції протиправно поклав на неї обов`язок щодо відшкодування судових витрат за надану відповідачці правничу допомогу, посилаючись на те, що згідно п. 14 ч. 2 Закону України “Про судовий збір” особа звільняється від сплати судового збору за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Однак, вимоги про зняття з реєстрації місця проживання не є такими, що переслідують мету захисту прав малолітніх чи неповнолітніх осіб, а стосуються реєстрації місця проживання особи та її права на житло, тому посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 14 ч. 2 ст. 3 цього Закону є необґрунтованими.
Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з позивача в користь відповідача витрат за надану професійну правничу допомогу.
На думку колегії суддів, апеляційна скарга представника ОСОБА_2 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.01.2022 року підлягає до часткового задоволення.
Стягуючи з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в сумі 3000 гривень, суд виходив з того, що цей розмір відповідає складності справи, принципу співмірності та розумності судових витрат.
Однак, кодегія суддів не погоджується з висновком суду щодо розміру судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. 
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. 
Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. 
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. 
При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. 
Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Зменшуючи розмір заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн. та стягуючи з позивача в користь відповідача 3000 гривень указаних судових витрат, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що в разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. 
Разом з тим клопотання ОСОБА_1 чи її представника про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачкою, матеріали справи не містять.
Під час розгляду справи в апеляційному суді представник ОСОБА_1 пояснив, що сторона позивача не оспорює суму понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що суд незаконно поклав на неї обов”язок щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись лише на незаконність рішення суду по суті спору і на те, що позов подано в інтересах малолітніх осіб.
Із матеріалів справи видно, що 23.09.2021 року між ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «Твій Адвокат» укладено договір № 90 про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором (п. 1.1. Договору). Адвокатське об`єднання бере на себе виконання наступних дій з надання правничої допомоги: підготовка відзиву та інших процесуальних документів у справі № 607/14378/21; представництво інтересів клієнта в судах України усіх інстанцій (першої, апеляційної, касаційної), державних органах, зокрема в органах державної реєстрації актів цивільного стану області, органах місцевого самоврядування, в підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності, перед фізичними особами, у справі № 607/14378/21; збирання відомостей про факти, які можуть бути використані як докази у справі № 607/14378/21; надання юридичних консультацій, роз`яснень з питань, що стосуються справи; виконання інших дій, передбачених законодавством (п. 2.2. Договору). За надання правової допомоги, відповідно до даного договору, клієнт сплачує гонорар у розмірі 15000 гривень. (п. 4.2. Договору)
Також згідно акту виконаних робіт (до Договору про надання правничої допомоги № 90 від 23 вересня 2021 року) адвокат Боднар О. В. виконала наступні роботи: консультація адвоката 13 вересня 2021 року, 23 вересня 2021 року - 2000 грн; ознайомлення з матеріалами справи -1000 грн; аналіз судової практики у подібних справах та підготовка правової позиції для ведення справи в суді - 2000 грн; підготовка відзиву на апеляційну скаргу 24 вересня 2021 року - 2000 грн; участь в судовому засіданні 27 вересня 2021 року - 1000 грн; консультація адвоката 11 жовтня 2021 року - 1000 грн; участь в судовому засіданні 21 жовтня 2021 року - 1000 грн; консультація адвоката 18 листопада 2021 року -1000 грн; участь в судовому засіданні 19 листопада 2021 року - 1000 грн; консультація адвоката 15 грудня 2021 року - 1000 грн; участь в судовому засіданні 20 грудня 2021 року - 2000 грн. Разом 15000 грн.
Згідно квитанцій № 37 та № 38 від 24 вересня 2021 року, № 12 від 23 грудня 2021 року підтверджено сплату вказаних вище послуг.
Оскільки відповідачка згідно статті 81 ЦПК України подала докази надання їй послуг адвоката у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що за відсутності клопотання іншої сторони, зокрема ОСОБА_1 чи її представника про зменшення таких витрат, суд першої інстанції не мав правових підстав з власної ініціативи зменшити заявлені до відшкодування витрати на правничу допомогу, які належно підтверджені.
Тому, додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.01.2022 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, слід змінити, стягнувши з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 15000 гривень.
Як видно з матеріалів справи, апеляційна скарга ОСОБА_1 не оплачена судовим збором, позивачка не звільнена від його сплати, оскільки заявлені позовні вимоги не є такими, що переслідують мету захисту прав малолітніх чи неповнолітніх осіб, тому колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 в дохід держави слід стягнути 1362 гривні судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.12.2021 року та на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.01.2022 року — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.12.2021 року - залишити без змін.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 — адвоката Боднар Ольга Володимирівна на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.01.2022 року — задовольнити частково.
Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.01.2022 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000 гривень витрат на професійну правничу допомогу змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) в дохід держави 1362 гривні судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови апеляційного суду складено 25.04.2022 року. 

Головуючий 

Судді