ПОСТАНОВА 
Іменем України

13 червня 2022 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 405/7636/19
провадження № 22-ц/4809/148/22 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді - Дуковський О. Л., Письменний О. А.,
за участю секретаря судового засідання - Сорокіної Н.В.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач 1- Державна казначейська служба України;
відповідач 2- Кіровоградська обласна прокуратура;
відповідач 3 - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області;
відповідач 4 - Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до Державної казначейської служби України, Кіровоградської обласної прокуратури, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів досудового розслідування за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2021 року (суддя Драний В.В.).

В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою, відповідно до якої просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державним казначейством України на користь позивача 30 870,95 грн відшкодування вартості втраченого майна, 224 500,00 грн, сплачених у зв`язку з поданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні № 120141120020003424 і у кримінальній справі №390/218/15-к та 10 000,00 грн відшкодування моральної шкоди за втрату майна. Позивач також просив відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 20 000,00 грн. 
В обґрунтування позову зазначив, що вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2015 року у кримінальній справі №390/218/15-к ОСОБА_1 засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 301 КК України до 4 років і одного місяця позбавлення волі. Відповідно до ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 травня 2016 року вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2015 року скасований, кримінальна справа повернута на новий розгляд до суду першої інстанції. У зв`язку з відмовою прокурора від підтримання обвинувачення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 серпня 2019 року у справі №390/218/15-к кримінальне провадження №120141120020003424 від 28 травня 2014 року відносно ОСОБА_1 закрите; постановлено повернути за належністю речові докази у справі, зокрема, належне позивачу майно, а саме: банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» «Gold» № НОМЕР_1 ; банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» «Золота картка» № НОМЕР_2 ; банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» «розрахункова картка» № НОМЕР_3 ; банківську картку Банку «Русский Стандарт» № НОМЕР_4 ;  банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» «Универсал» № НОМЕР_5 ; банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» «Универсал» № НОМЕР_6 ;банківську    картку    ПАТ    КБ    «Приватбанк»    «картка для    виплат» № НОМЕР_7 ;  фотоапарат «Sony» марка DSC-W120; USB HAB на чотири виходи; мобільний телефон «Nokia» на дві сім-картки (Джинс та Київстар) ІМЕІ 1: НОМЕР_8 та ІМЕІ 2: НОМЕР_9 ; сумку для ноутбука сірого кольору; клавіатуру для ПК «Logic Power»; маршрутизатор з адептером, картрідер USB2.0 То 23-in-l Card Reader; веб-камеру «ЕМІХ»; USB пристрій «TIME WARNER» cable марки FCC ID: N7NAC250U;  комп`ютерну мишку (безпровідна) Trust; ноутбук марки «DELL» с.н. «CN-OM916F-7016685D-ODTY» у пошкодженому стані та зарядний пристрій до нього; модем «Нuawei» білого кольору, серійний номер е5-0318; флеш накопичувач жовто-білого кольору «Кingston», веб-камеру «Logitech»; безпровідний маршрутизатор (роутер), модель TL-WR 740N; нетбук «Asus» білого кольору, модель: PC 1011СХ, SN: C60AAS042879; ноутбук HP чорного кольору, модель: 15-B174ER, SN: 5CD3043JHB; ноутбук RM чорно-сірого кольору, модель: CL 51, SN: W044297441.
Стверджується, що на звернення позивача до Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області про повернення майна, перелік якого наведено в ухвалі суду, було отримано письмову відповідь, що таких речових доказів до камери зберігання не надходило.
За інформацією з Інтернет - ресурсу «Розетка» позивачем була визначена вартість аналогічних технічних пристроїв, яка загалом склала 30 870,95 грн.
Вказує, що незаконне позбавлення майна потягло за собою спричинення моральної (немайнової) шкоди, розмір якої оцінений позивачем у сумі 10 000,00 грн.
Крім того, на виконання договору про надання правової допомоги від 17 липня 2014 року та договору про надання професійної правничої допомоги від 10 вересня 2016 року позивачем сплачено загалом 224 500,00 грн за надану адвокатом правову допомогу у кримінальному провадженні № 120141120020003424 та у кримінальній справі №390/218/15-к.
Вважає, що вартість неповернутого майна, понесені витрати на послуги адвоката, а також спричинена моральна шкода підлягають відшкодуванню позивачу у повному обсязі за рахунок Державного бюджету.
У поданому до суду відзиві на позов Державна казначейська служба України (відповідач 1) заперечила проти заявлених позовних вимог, вказуючи, що шкода, завдана внаслідок вилучення та втрати майна органом досудового розслідування під час кримінального провадження, відшкодовується відповідальним за збереження майна органом досудового розслідування. І лише у разі ліквідації відповідної установи або недостатності у неї коштів для відшкодування шкоди, вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету. Однак, доказів того, що позивач звертався до органу досудового розслідування з вимогою про повернення майна або відшкодування шкоди за втрачене майно, у тому числі моральної, до суду не надано. У частині вимоги про стягнення моральної шкоди вказує також на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між перебуванням під слідством і судом та зазначеними позивачем моральними стражданнями. Крім того, відповідач 1 звертає увагу на те, що Ленінським районним судом м. Кіровограда розглядається цивільна справа № 405/6885/19 за позовом ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу з підстав закриття кримінального провадження відносно позивача. Вважає необґрунтовано завищеною суму, пред`явлену до стягнення позивачем. Також наголошує, що відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів здійснюється шляхом стягнення коштів з Державного бюджету. Участь органів Казначейства у справі зумовлена лише особливостями бюджетного законодавства. Органи Казначейства не уособлюють державу, як «власника» відповідних коштів, і виступають у даних судових справах не юридичні особи, які самостійно несуть відповідальність за власними зобов`язаннями, а як органи, уповноважені державою провести відповідні перерахування за рахунок бюджетних коштів (а.с. 49-51 том 1). 
Відповідно до відзиву на позов Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області (далі - УМВС України в Кіровоградській області, відповідач 3) не визнає позовні вимоги в повному обсязі, просить відмовити у задоволенні позову. Вважає, що позивач не надав доказів права власності на майно, не вказав обставини вилучення майна, не підтвердив наявності обов`язку зберігати зазначені в позові речі у кімнаті зберігання речових доказів Кропивницького ВП. Розрахунок вартості втраченого майна є необґрунтованим та недоведеним належними доказами. Також позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди. Щодо позовної вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу відповідач 3 зауважує, що позивачу під час кримінального провадження надавалась можливість скористатися безоплатною правовою допомогою. Оскільки позивач таким правом не скористався, витрати на правову допомогу адвоката не підтвердив, відповідач 3 вважає недоцільним здійснювати відповідне відшкодування за рахунок державного бюджету. Стверджує також, що сума витрат на правову допомогу у даній справі є завищеною, наведеною без належного розрахунку та належним чином документально не підтвердженою (а.с. 81-85 том 1).
Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області (далі - ГУНП в Кіровоградській області, відповідач 4) заперечило проти задоволення позовних вимог, про що до суду подано письмовий відзив на позовну заяву. За доводами відповідача 4, ГУНП в Кіровоградській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки під час досудового слідства у кримінальному провадженні №120141120020003424 ГУНП в Кіровоградській області не вчиняло жодної дії у розслідуванні, а тому не може відповідати за дії не підпорядкованих йому посадових осіб. Заперечуючи проти задоволення позову по суті позовних вимог, а також проти відшкодування витрат на послуги адвоката у даній справі, відповідач 4 посилається на доводи, які є аналогічними наведені у відзиві на позов відповідача 3 (а.с. 90-99 том 1).
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Кіровоградської обласної прокуратури, УМВС України в Кіровоградській області, ГУНП в Кіровоградській області про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державним казначейством України на користь позивача сплачені у зв`язку з поданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні № 120141120020003424 та кримінальній справі № 390/218/15-к 224 500,00 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Крім того, стягнуто з Державної казначейської служби України, Кіровоградської обласної прокуратури, УМВС України в Кіровоградській області, ГУНП в Кіровоградській області на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 4 230,00 грн з кожного.
Вирішуючи по суті спір у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що вилучене у позивача майно було передано на зберігання до Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області, однак його фактичне місцезнаходження не відоме. Оскільки повернути майно позивачу в натурі неможливо, суд дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Державного бюджету України вартості втраченого майна у розмірі 30 870,95 грн, а також похідної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн. Разом з тим, суд вважає, що позивач має право на відшкодування за рахунок Державного бюджету України документально підтверджених сум, сплачених у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні № 120141120020003424 та кримінальній справі № 390/218/15-к у розмірі 224500,00 грн, а тому відповідна позовна вимога задоволена судом.
Виходячи з критеріїв реальності адвокатських послуг та розумності їх вартості, враховуючи обставини справи, судом першої інстанції покладено на відповідачів обов`язок з відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, що розраховані пропорційно сумі задоволених позовних вимог.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 ,УМВС України в Кіровоградській області та ГУНП в Кіровоградській області оскаржили його в апеляційному порядку: позивач - в частині відмови у задоволенні позовних вимог; відповідач 3 та відповідач 4 - в частині задоволених позовних вимог.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2021 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог, задовольнити позов у повному обсязі і стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державним казначейством України на користь позивача 30 870,95 грн відшкодування вартості втраченого майна, 10 000,00 грн грошового відшкодування моральної шкоди за втрату майна. Вважає, що оскаржуване рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним. Так, відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону України «Про міліцію» працівник міліції, який виконує свої обов`язки відповідно до наданих законодавством повноважень та у межах закону, не несе відповідальності за завдані збитки. Такі збитки компенсуються за рахунок держави. Слідчий, який вилучив майно позивача, був зобов`язаний забезпечити його належне зберігання в приміщенні Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області. Орган досудового розслідування - слідчий відділ Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області ліквідований, тому відсутній орган досудового розслідування, до якого можна звернутись і який може винести постанову про визначення розміру відшкодування шкоди. Все майно Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області передано до Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області. Таким чином, на переконання позивача, вартість втраченого майна та грошове відшкодування моральної шкоди підлягають відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України. Зауважує також, що всупереч ч.2 ст. 1166 ЦК України, суд поклав обов`язок доведення вини на позивача.
Відповідно до апеляційної скарги ГУНП в Кіровоградській області просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2021 року в частині задоволення позовних вимог у зв`язку з його необґрунтованістю та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. Посилаючись на вимоги ст. 137 ЦПК України, зазначає що детальний опис робіт від 27 серпня 2019 року не містить інформації про те скільки разів адвокат здійснював захист інтересів, в чому саме цей захист полягає і скільки часу на це витрачено. Зазначені у розрахунку суми мають загальний характер і не мають підрахунку погодинної вартості правової допомоги та розміру плати за надання послуг. Не надано квитанції до прибуткового касового ордеру, що кошти в сумі 20 000,00 грн дійсно зараховані належним чином, а також відсутні журнал реєстрації прибуткових і видаткових касових документів, касової книги. Зазначене, стверджує відповідач 4, свідчить про недоведеність сплати позивачем грошових коштів. Вимоги про стягнення витрат на правову допомогу є завищеними та документально непідтвердженими на належному рівні, проведені без належного розрахунку.
УМВС України в Кіровоградській області у поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2021 року в частині задоволення позовних вимог та постановити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги відповідача 3 за змістом та суттю повторюють доводи апеляційної скарги ГУНП в Кіровоградській області на рішення суду першої інстанції у даній справі.
Рух справи у суді апеляційної інстанції
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 01 листопада 2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 повернуто до Ленінського районного суду м. Кіровограда для усунення недоліків у оформленні матеріалів справи.
Відповідно до ухвали апеляційного суду від 26 листопада 2021 року поновлено  ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2021 року; відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 ; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.
Крім того, ухвалою апеляційного суду від  26 листопада 2021 року спільну апеляційну скаргу УМВС України в Кіровоградській області та ГУНП в Кіровоградській області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2021 року залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
22 грудня 2021 року закінчено підготовчі дії у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено її до розгляду в суді апеляційної інстанції на 02 лютого 2022 року, про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу.
Оскільки у встановлений судом строк недоліки апеляційної скарги УМВС України в Кіровоградській області та ГУНП в Кіровоградській області були усунуті, ухвалою від 28 грудня 2021 року поновлено скаржникам строк на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2021 року; відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційними скаргами УМВС України в Кіровоградській області та ГУНП в Кіровоградській області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2021 року;встановлено строк для подання відзивів на апеляційні скарги.
Ухвалою від 17 січня 2022 року підготовчі дії у справі за апеляційними скаргами УМВС України в Кіровоградській області та ГУНП в Кіровоградській області закінчені; справу призначено до розгляду у судовому засіданні 02 лютого 2022 року.
Сторони своїм процесуальним правом на подання відзивів на апеляційні скарги не скористались. 
У судовому засіданні 02 лютого 2022 року сторони, що з`явилися, надали пояснення, обґрунтування своєї правової позиції щодо заявлених вимог, підтримали/заперечили доводи апеляційних скарг. Оголошено перерву до 24 лютого 2022 року.
Відповідно до вимог процесуального закону учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 102-109 том 2).
У засіданні апеляційного суду 24 лютого 2022 року представники сторін участі не брали, що в силу вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг ОСОБА_1 , УМВС України в Кіровоградській області та ГУНП в Кіровоградській області колегія суддів дійшла висновку, що подані апеляційні скарги на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2021 року у даній справі задоволенню не підлягають, за наступного.
Обставини справи, встановлені судами
У ході розгляду даної справи судом першої інстанції були досліджені матеріали кримінальної справи №390/218/15-к, наданої Кіровоградським районним судом Кіровоградської області на запит судді Ленінського районного суду м. Кіровограда (а.с. 113, 115 том 1), та з`ясовані, зокрема, такі обставини.
 07 червня 2014 року до ЄРДР було внесено відомості про виявлення правоохоронними органами факту вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 2, 3 ст. 301 КК України (т. 2, а.с. 1-7 кримінальної справи).
17 липня 2014 року слідчим СВ Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області Старухіним М.С. було проведено огляд місця події -помешкання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було вилучено: банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» «Универсал» № НОМЕР_5 ; банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» «Универсал» № НОМЕР_6 ; банківську    картку    ПАТ   КБ   «Приватбанк»    «картка для    виплат» № НОМЕР_7 ; модем «Нuawei» білого кольору, серійний номер е5-0318 ; флеш накопичувач жовто-білого кольору «Кingston»; веб-камеру «Logitech»; безпровідний маршрутизатор (роутер), модель TL-WR 740N; нетбук «Asus» білого кольору, модель: PC 1011СХ, SN: C60AAS042879; ноутбук HP чорного кольору, модель: 15-B174ER, SN: 5CD3043JHB; ноутбук RM чорно-сірого кольору, модель: CL 51, SN: W044297441; чорну коробку з трьома фалоімітаторами; дві різні маскарадні маски (т. 3, а.с. 10-18 кримінальної справи).
Відповідно до постанови слідчого СВ Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області Старухіна М.С. від 03 серпня 2014 року вказані речі були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 12014120020003424 від 28 травня 2014 року та здані на зберігання до камери зберігання Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області (т. 5, а.с. 212-213 кримінальної справи).
30 січня 2015 року кримінальне провадження № 12014120020003424 від 28 травня 2014 року було направлено до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області з обвинувальним актом (т. 1, а.с. 4-8 кримінальної справи).
Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 серпня 2019 року у кримінальній справі № 390/218/15-к кримінальне провадження № 12014120020003424 від 28 травня 2014 року відносно ОСОБА_1 , який обвинувачувався у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 301 КК України закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання обвинувачення на підставі п. 3 ч.1 ст. 284 КПК України. Також судом постановлено речові докази по справі, зокрема: банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» «Gold» № НОМЕР_1 ; банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» «Золота картка» № НОМЕР_2 ; банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» «розрахункова картка» № НОМЕР_3 ; банківську картку Банку «Русский Стандарт» № НОМЕР_4 ; банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» «Универсал» № НОМЕР_5 ; банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» «Универсал» № НОМЕР_6 ; банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» «картка для виплат» № НОМЕР_7 ; фотоапарат «Sony» марка DSC-W120; USB HAB на чотири виходи; мобільний телефон «Nokia» на дві сім-картки (Джинс та Київстар) ІМЕІ 1: НОМЕР_8 та ІМЕІ 2: НОМЕР_9 ; сумку для ноутбука сірого кольору; клавіатуру для ПК «Logic Power»; маршрутизатор з адептером, картрідер USB2.0 То 23-in-l Card Reader; веб-камеру «ЕМІХ»; USB пристрій «TIME WARNER» cable марки FCC ID: N7NAC250U;  комп`ютерну мишку (безпровідна) Trust; ноутбук марки «DELL» с.н. «CN-OM916F-7016685D-ODTY» у пошкодженому стані та зарядний пристрій до нього; модем «Нuawei» білого кольору, серійний номер е5-0318; флеш накопичувач жовто-білого кольору «Кingston», веб-камеру «Logitech»; безпровідний маршрутизатор (роутер), модель TL-WR 740N; нетбук «Asus» білого кольору, модель: PC 1011СХ, SN: C60AAS042879; ноутбук HP чорного кольору, модель: 15-B174ER, SN: 5CD3043JHB; ноутбук RM чорно-сірого кольору, модель: CL 51, SN: W044297441, - повернути за їх належністю; маскарадну маску, блокнот з рукописними записами, конверт білого кольору, чорну коробку з трьома фалоімітаторами та дві різні маскарадні маски, - знищити (а.с. 7-8 том 1).
12 вересня 2019 року Кропивницьким ВП ГУНП в Кіровоградській області зареєстровано звернення ОСОБА_1 стосовно повернення речових доказів. Листом від 02 жовтня 2019 року № 11764/11719 позивача було повідомлено про те, що за результатами перевірки журналів обліку прийому та здачі на зберігання речових доказів речі заявника по кримінальному провадженню № 120141120020003424 від 28 травня 2014 року до камери зберігання речових доказів не надходили (а.с. 17 том 1).
З листування між посадовими особами ГУНП в Кіровоградській області вбачається, що до кімнати зберігання речових доказів не передавались також речові докази у кримінальних провадженнях, які процесуальним прокурором були об`єднані в одне провадження за №120141120020003424. Досудове розслідування у цих кримінальних провадженнях здійснювалось слідчим СВ Кіровоградського відділу міліції Старухіним М.С., який 10 березня 2015 року був звільнений з органів МВС (а.с. 121-123 том 1).
Вартість неповернутого майна, яка підлягає відшкодуванню, визначена позивачем за інформацією про ціни на аналогічні товари, розміщеною на сайті ресурсу «Розетка» в мережі Інтернет (а.с. 18-33 том 1).
Визначаючи пред`явлений до стягнення розмір моральної шкоди, позивач виходив з того, що ноутбуки містили особисту інформацію (відеозаписи і фотозображення), яку неможливо поновити, у зв`язку з чим ОСОБА_1 зазнав значних психо-емоційних страждань, перебував у пригніченому стані.
Разом з тим, 17 липня 2014 року між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Усатенком Юрієм Юрійовичем (Адвокат) було укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого Адвокат зобов`язався в інтересах Клієнта надавати йому правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, а саме: захист у кримінальному провадженні, а Клієнт зобов`язався сплатити грошову винагороду (гонорар) Адвокату за надання правової допомоги, а також фактичні витрати, пов`язані з виконанням цього договору (т. 6, а.с. 39 кримінальної справи, а.с. 34 том 1).
ОСОБА_1 також було укладено договір про надання професійної правничої допомоги від 10 вересня 2016 року з Адвокатським об`єднанням «Усатенко і Усатенко», за ордером якого правничу допомогу позивачу надавав адвокат Усатенко Юрій Юрійович. 
Відповідно до змісту детального опису робіт (наданих послуг) від 27 серпня 2019 року № 201 Адвокатське об`єднання «Усатенко і Усатенко» виконало взяті на себе зобов`язання за договором про надання професійної правничої допомоги ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 12014120020003424, провівши такі роботи і надавши такі послуги: опитування свідків, збирання інших доказів; ознайомлення з матеріалами кримінального провадження; аналіз законодавства, складання скарг, клопотань, апеляційних скарг і формування їх додатків; участь захисника в досудовому слідстві, в тому числі з відвідуванням СІЗО, участі в судових засіданнях в Кіровоградському районному суді Кіровоградської області та Апеляційному суді Кіровоградської області і отримання документів. Вартість професійної правничої допомоги адвоката Усатенка Ю.Ю. у період з 17 липня 2014 року по 23 серпня 2019 року складає 224500,00 грн (а.с. 16 том 1).
На виконання вказаних договорів позивачем за надану адвокатом правничу допомогу було сплачено 224500,00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями за період з 2014 року по 2019 рік (т. 9, а.с. 203-223 кримінальної справи).
Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2019 року у кримінальній справі № 390/218/15-к закрито провадження по справі за клопотанням ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного казначейства України 224500,00 грн, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні № 120141120020003424; ОСОБА_1 роз`яснено право звернутися до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства (а.с. 9-12 том 1).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у ст. 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України).
За п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способами захисту цивільних прав та інтересів.
Загальні положення про відшкодування шкоди визначено у главі 82 ЦК України.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду.
Водночас, за положеннями ч. 7 ст. 1176 ЦК України, порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. 
Таким чином, на спірні правовідносини розповсюджуються норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).
Так, ч. 1 ст. 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону).
Стаття 3 Закону передбачає, що у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):
1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;
2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;
3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;
4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;
5) моральна шкода.
Частинами 1-2, 4 ст. 4 Закону унормовано, зокрема, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Майно, зазначене в п. 2 ст. 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю.
Таким чином, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч. 6 ст. 1176 ЦК України).
У свою чергу, загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені у ст. 1166 ЦК України, за нормою ч. 1 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у випадку, коли повернути вилучене майно його власнику в натурі неможливо, вартість такого майна відшкодовується за рахунок того органу, якому таке майно було передано на зберігання, а не за рахунок Державного бюджету України.
Як вбачається з фактичних обставин справи, майно позивача було вилучене слідчим СВ Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області Старухіним М.С. під час огляду помешкання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та у відповідності до постанови слідчого від 03 серпня 2014 року, визнане речовими доказами у кримінальному провадженні № 12014120020003424 та передане на зберігання до камери зберігання Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області.
Відповідно до п.п. 13, 14 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України від 27 серпня 2010 року № 51/401/649/471/23/125 (далі - Інструкція), речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації, про що складається протокол. Для зберігання речових доказів в органах внутрішніх справ, підрозділах податкової міліції, служби безпеки, прокуратурах, судах, судово-експертних установах обладнуються спеціальні приміщення зі стелажами, оббитими металом дверима, гратами на вікнах, охоронною та протипожежною сигналізацією. Якщо немає такого приміщення, виділяється спеціальний сейф або металева шафа достатнього розміру. Відповідальним за зберігання речових доказів, цінностей та іншого майна, вилученого у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи і яке зберігається окремо від справи, є співробітник установи, який призначається спеціальним наказом прокурора, керівника органу служби безпеки, начальника органу внутрішніх справ, підрозділу податкової міліції або керівника апарату суду. Підставою для поміщення речових доказів на зберігання є постанова працівника органу дізнання, слідчого, прокурора, судді.
У разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (п. 86 Інструкції).
За вимогами п. 4 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України», речові докази, крім тих, що повернуті власнику або передані йому на відповідальне зберігання, реалізовані, знищені, технологічно перероблені, зберігаються до передачі їх суду в органі, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, або інших місцях зберігання, визначених у цьому Порядку. Якщо через громіздкість чи з інших причин речові докази не можуть бути передані суду, вони зберігаються в органі, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, або інших місцях зберігання, визначених у цьому Порядку, до набрання законної сили судовим рішенням, яким закінчується кримінальне провадження або вирішується спір про їх належність у порядку цивільного судочинства.
Відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, є слідчий, який здійснює таке провадження.  Відповідальною за зберігання речових доказів в обладнаному приміщенні чи спеціальному сейфі є посадова особа органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, що призначається наказом керівника такого органу або слідчого підрозділу відповідно до повноважень. Згідно із зазначеним наказом з числа посадових осіб органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, призначається також особа, яка заміщує відповідальну особу в разі її відпустки, відрядження чи тривалої відсутності з інших причин, та особа, в якої на відповідальному зберіганні знаходиться дублікат ключів від обладнаного приміщення чи спеціального сейфа. Перевірка стану та умов зберігання речових доказів, правильності ведення документів щодо їх приймання та обліку проводиться щокварталу керівником слідчого підрозділу (п.п. 8, 16 Порядку).
Особливості зберігання окремих видів речових доказів із визначенням кола осіб, яким такі докази можуть бути передані на зберігання, унормовано у п.п. 17-26 Порядку. 
У п. 14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказами Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04 березня 1996 року № 3 та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 41 (далі - Положення) передбачено, що відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону майно, зазначене в п. 2 ст. 3 Закону, повертається в 
натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення. Пересилка або доставка майна провадиться також за рахунок цих органів. У разі, коли повернення майна в натурі неможливе, за рахунок підприємств, установ, організацій, яким воно було передано безоплатно, відшкодовується його вартість. Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону у разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету. У випадках, коли майно було знищене, втрачене або пошкоджене під час знаходження у розпорядженні органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду, з вимогою про відшкодування вартості майна громадянин має право звернутися до цих органів, а якщо неможливість повернення майна в натурі виникла після передачі його фінансовому органу, вимога пред`являється до цього органу.
З аналізу наведених нормативно-правових вимог вбачається, що відповідачі, зокрема, УМВС України в Кіровоградській області, у розумінні ч. 3 ст. 4 Закону,не є тими підприємствами, установами, організаціями, у разі ліквідації яких відшкодування вартості переданого на зберігання та втраченого майна або його частини здійснюється за рахунок Державного бюджету України. 
Отже, посилання скаржника на ч. 3 ст. 4 Закону, відповідно до якої у разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету, не заслуговують на увагу.
Також варто зауважити, що у випадку втрати органом досудового розслідування, прокуратурою чи судом майна, що перебувало на їх зберіганні, чинне законодавство чітко визначає право власника звернутись з вимогою про відшкодування вартості втраченого майна саме до відповідного державного органу. До того ж, вбачається, що нормативно врегульований порядок відшкодування вартості вилученого органами досудового розслідування майна, у випадку його знищення, втрати або пошкодження, передбачає попереднє звернення власника майна до органу досудового розслідування, яким таке майно зберігалось та втрачене, з відповідною заявою про відшкодування вартості майна.
Однак, в матеріалах справи взагалі відсутні, позивачем до суду не надані будь-які докази звернення позивача саме доУМВС України в Кіровоградській області як органу досудового розслідування у кримінальному провадженні з приводу наявності майна, а у випадку його відсутності, - компенсації його вартості.
При цьому, як на момент звернення позивача до суду з даним позовом, так і на момент розгляду апеляційних скарг у даній справі, процедура ліквідації УМВС України в Кіровоградській області не завершена.
Так, 02 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Національну поліцію», згідно з яким Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції (стаття 13 Закону України «Про Національну поліцію»).
Відповідно до п. 7 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» доручено Кабінету Міністрів України забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів.
На виконання цієї норми в межах повноважень, визначених ч. 1 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 утворено Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено юридичну особу публічного права Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області (додаток № 1), і ліквідовано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області (додаток № 2).
За вимогами ч. 4 ст. 13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», територіальні органи міністерства припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію їх припинення (ч. 4 ст. 13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).
З матеріалів справи вбачається, що УМВС України в Кіровоградській області перебуває у стані припинення з 06 листопада 2015 року. Разом з тим, відповідно до вимог законодавства створена та виконує свої функціональні обов`язки ліквідаційна комісія територіального органу державної влади, а інформація про припинення відповідача 3 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань наразі відсутня (а.с. 43 том 2). 
Також колегією суддів враховано, що вирішуючи питання про речові докази у порядку ст. 100 КПК України, суд у кримінальній справі № 390/218/15-к постановив, зокрема, повернути за належністю речові докази відповідно до переліку, наведеному в ухвалі від 23 серпня 2019 року. При цьому, належність майна з вказівкою на його власника судом не уточнювалась.
Вбачається, що саме виходячи із переліку, наведеного у резолютивній частині ухвали суду від 23 серпня 2019 року у кримінальній справі 390/218/15-к, обрахована вартість майна, яка за доводами позову, підлягає відшкодуванню на користь позивача.
Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що матеріалами кримінальної справи № 390/218/15-к, які досліджувались судом першої інстанції, підтверджується вилучення у позивача банківських карток ПАТ КБ «Приватбанк» «Универсал» № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 , «картки для виплат» № НОМЕР_7 ; модему «Нuawei» білого кольору, серійний номер е5-0318 ; флеш - накопичувача жовто-білого кольору «Кingston»; веб-камери «Logitech»; безпровідного маршрутизатора (роутер), модель TL-WR 740N; нетбука «Asus» білого кольору, модель: PC 1011СХ, SN: C60AAS042879; ноутбука HP чорного кольору, модель: 15-B174ER, SN: 5CD3043JHB; ноутбука RM чорно-сірого кольору, модель: CL 51, SN: W044297441 та майна, яке за судовим рішенням у кримінальній справі № 390/218/15-к підлягає знищенню.
Однак, у матеріалах даної справи відсутні докази належності позивачу та вилучення у нього органом досудового розслідування банківських карток ПАТ КБ «Приватбанк» «Gold» № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , розрахункової картки № НОМЕР_3 ; банківської картки Банку «Русский Стандарт» № НОМЕР_4 ;   фотоапарату «Sony» марка DSC-W120; USB HAB на чотири виходи; мобільного телефону «Nokia» на дві сім-картки (Джинс та Київстар) ІМЕІ 1: НОМЕР_8 та ІМЕІ 2: НОМЕР_9 ; сумки для ноутбука сірого кольору; клавіатури для ПК «Logic Power», маршрутизатора з адаптером, картрідеру USB2.0 То 23-in-l Card Reader; веб-камери «ЕМІХ»; USB пристрою «TIME WARNER» cable марки FCC ID: N7NAC250U;  комп`ютерної мишки (безпровідної) Trust; ноутбуку марки «DELL» с.н. «CN-OM916F-7016685D-ODTY» у пошкодженому стані та зарядного пристрою до нього, які також підлягають поверненню за належністю на підставі судового рішення у кримінальній справі № 390/218/15-к. 
Отже, наявність підстав включення вартості майна із наведеного переліку у пред`явлену до стягнення суму відшкодування позивачем у встановленому процесуальним законом порядку не доведена. 
Викладені обставини виключають можливість задоволення позову у частині вимоги позивача про відшкодування вартості втраченого майна за рахунок держави.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначеного висновку не спростовують.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Таким чином, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Як вже було зазначено вище, положеннями ст. 4 Закону  встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету (зокрема, моральної шкоди). 
Разом з тим, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України.
Розглядаючи даний спір, суд першої інстанцій правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та обґрунтовано виходив із того, що фактом спричинення моральної шкоди позивач називає втрату особистої інформації, яка містилась на носіях, неповернутих власнику органом досудового розслідування.
Так, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме ст. 1176 ЦК України та положень Закону, зокрема, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується закриттям кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. 
Разом з тим, судом встановлено, що позивачу завдано моральної шкоди не безпосередньо у зв`язку з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності або настанням інших обставин, передбачених ч. 1 ст. 1 Закону.
Таким чином, оскільки пред`явлена до стягнення моральна шкода не є шкодою, яка відшкодовується державою на підставі Закону, а підлягає відшкодуванню особою, яка її завдала, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідна позовна вимога не підлягає задоволенню за рахунок Державного бюджету України. При цьому, за встановлених фактичних обставин справи, апеляційним судом не надається оцінка обставинам спричинення та визначеному позивачем розміру грошового відшкодування моральної шкоди.
На підставі викладеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції у даній справі задоволенню не підлягає.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у даній справі в межах доводів і вимог апеляційних скарг ГУНП в Кіровоградській області та УМВС України в Кіровоградській області, апеляційний суд виходить із наступного. 
Відповідач 3 та відповідач 4, обґрунтовуючи доводи своїх апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції у даній справі в частині задоволення позовних вимог, посилаються на норми ЦПК України, якими унормовані питання розподілу витрат на правничу допомогу адвоката.
Разом з тим, позивач, пред`являючи вимогу про стягнення 224 500,00 грн, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні та у кримінальній справі, вважає понесені витрати шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі Закону України«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закону).
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де зазначено про те, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Як «ефективний» слід розуміти такий засіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. За змістом ефективний засіб захисту повинен відповідати природі порушеного права, характеру допущеного порушення та наслідкам, які спричинило порушення права особи.
За ст. 118 КПК України до процесуальних витрат належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрати, пов`язані із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрати, пов`язані із зберіганням і пересиланням речей і документів.
Порядок розподілу процесуальних витрат, понесених у кримінальній справі врегульований у ст. 124 КПК України. Згідно з ч. 1 цієї статті у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Отже, за наявності обвинувального вироку суду відшкодувати понесені у кримінальній справі процесуальні витрати може собі потерпілий, а тягар відшкодування таких витрат покладається на обвинуваченого, окрім як у випадку відсутності в останнього коштів, достатніх для відповідного відшкодування.
 Механізм повернення обвинуваченому витрат, пов`язаних з розглядом кримінальної справи, чинний КПК України не передбачає. Проте такі витрати можуть бути повернуті на підставі п.п. 3 і 4 ч. 1 ст. 3 Закону у випадках, передбачених цим законом. 
Апеляційний суд зауважує, що у спірному випадку відшкодування витрат на правову допомогу адвоката у кримінальному провадженні фактично є витратами для відновлення позивачем свого порушеного права у контексті ст. 22 ЦК України, відповідальність за відшкодування яких взяла на себе держава, що також не суперечить загальному принципу повного відшкодування шкоди за правилами ст.1176 ЦК України.
У зв`язку з викладеним, невиправданими у світлі фактичних обставин справи є посиланняГУНП в Кіровоградській області та УМВС України в Кіровоградській області на положення процесуального закону, якими врегульовано положення щодо судових витрат у цивільному судочинстві, оскільки до спірних правовідносин мають бути застосовані відповідні норми матеріального права. 
У п.п. 10, 11 Положення зазначено, зокрема, що відповідно до п. 4 ст. 3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. Відшкодування громадянинові шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 ст.3 Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Таким чином, встановивши, що ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 серпня 2019 року у кримінальній справі № 390/218/15-к кримінальне провадження № 12014120020003424 від 28 травня 2014 року відносно ОСОБА_1 , який обвинувачувався у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 301 КК України, закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання обвинувачення на підставі п. 3 ч.1 ст. 284 КПК України, а також ураховуючи те, що з травня 2014 року позивач перебував під слідством та з липня 2014 року по серпень 2019 року адвокатом надавалась позивачу професійна правнича допомога, загальна вартість якої складає 224500,00 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що документально підтверджені суми, сплачені позивачем у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні, підлягають стягненню на його користь з Державного бюджету України.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 641/5320/19-ц.
Щодо витрат позивача, пов`язаних із розглядом даної справи, то такі витрати не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат, понесених під час розгляду цивільної справи, суд вирішує у встановленому процесуальним законом порядку за правилами цивільного судочинства за результатами розгляду відповідного позову.
У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру.
Схожі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
На підтвердження факту надання професійної правничої допомоги у даній справі позивачем надано договір, укладений 30 серпня 2019 року між ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Усатенко і Усатенко» (Адвокатське об`єднання), відповідно до якого Адвокатське об`єднання зобов`язалось надавати Клієнту професійну правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором, а Клієнт зобов`язався сплатити грошову винагороду (гонорар) Адвокатському об`єднанню за надання правової допомоги, а також фактичні витрати, пов`язані з виконанням цього договору. У п.п. 4.1.- 4.2. договору про надання професійної правничої допомоги сторони погодили, що розмір, порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати визначаються додатковою угодою. Розмір витрат на професійну правничу допомогу, у тому числі гонорару адвоката за даним договором, визначається детальним описом робіт (наданих послуг) (а.с. 192 том 1).
Додатковою угодою від 30 серпня 2019 року до договору про надання професійної правничої допомоги передбачено, зокрема, що розмір гонорару за представництво Клієнта в суді є фіксованим та становить 15 000,00 грн; розмір гонорару за надання консультацій, складення позовних заяв і заяв по суті позову, апеляційних і касаційних скарг, складення заяв із процесуальних питань, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з Детальним описом робіт (наданих послуг) і становить 5 000,00 грн (а.с. 198 том 1).
У наявному у матеріалах справи Детальному описі робіт (наданих послуг) від 15 березня 2021 року № 55 зазначено, що Адвокатське об`єднання виконало взяті на себе зобов`язання за договором про надання професійної правничої допомоги від 30 серпня 2019 року по наданню професійної правничої допомоги Клієнту у цивільній справі № 405/7636/19 в Ленінському районному суді м. Кіровограда, провівши наступні роботи і надавши наступні послуги: збирання доказів, аналіз законодавства і складання позовної заяви - 5000,00 грн; участь представників у судових засіданнях у Ленінському районному суді м. Кіровограда - 15 000,00 грн. Загальна вартість наданої адвокатом правничої допомоги узгоджена у фіксованому розмірі і становить 20 000,00 грн (а.с. 199 том 1).
Квитанцією до прибуткового касового ордеру від 10 жовтня 2019 року № 70 підтверджується здійснення позивачем оплати у сумі 20 000,00 грн на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 30 серпня 2019 року (а.с. 198а том 1).
Колегією суддів враховано, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
З узагальненого змісту ст.ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК України вбачається, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Саме таку позицію було висловлено Великою Палатою Верховного Суду у додаткові постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Про відсутність підстав у суду самостійно вирішувати питання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу зазначено Великою Палатою Верховного Суду також у додатковій постанові від 07 липня 2021 у справі №910/12876/19.
Апеляційний суд звертає увагу, що клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу жодним із відповідачів до суду першої інстанції не подавалось, а наведені у відзивах на позов доводи щодо неспівмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката не підтверджені належними у справі доказами. 
Не знайшли свого підтвердження такі доводи також і фактичними обставинами справи. Так, зокрема, відповідачами не враховано, що Адвокатським об`єднанням та Клієнтом фактично погоджено фіксований розмір винагороди за професійну правничу допомогу адвоката, що виключає необхідність підранку погодинної вартості правової допомоги. При цьому, у вже згаданій постанові від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 Велика Палата Верховоного Суду зауважила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Варто зауважити також, що витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду, зокрема, у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. 
До того ж, як було зазначено вище, матеріали справи містять належні докази сплати позивачем погодженої з Адвокатським об`єднанням суми витрат на професійну правничу допомогу у даній справі. 
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, врахувавши часткове задоволення позовних вимог, правомірно поклав на відповідачів обов`язок з відшкодування витрат позивача, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката у даній справі.
При цьому, колегія суддів зауважує, що Державна казначейська служба України (далі - ДКСУ) відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету і жодних неправомірних дій відносно позивача у даній справі не вчиняла, а тому відповідач 1 не може вважатися особою, відповідальною за пред`явленими позовними вимогами. 
Разом з тим, ДКСУ апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у даній справі не подано, а подані у справі апеляційні скарги відповідних доводів не містять. З огляду на викладене та враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, оскаржуване рішення у частині вимог до ДКСУ апеляційним судом не переглядається. 
Оскільки доводи апеляційних скарг ГУНП в Кіровоградській області та УМВС України в Кіровоградській області не спростовують відповідних висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальні частині оскаржуваного судового рішення, визначені процесуальним законом підстави для його скасування судом апеляційним судом відсутні.
Таким чином, у задоволенні апеляційних скарг ГУНП в Кіровоградській області та УМВС України в Кіровоградській області необхідно відмовити. 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що оскаржуване рішення постановлене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його зміни чи скасування відсутні, подані у даній справі апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2021 року,- без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний