Справа № 344/3292/20 
Провадження № 22-ц/4808/301/22 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.
суддів:                        Фединяка В.Д., Максюти І.О.
секретаря                        Петріва Д.Б.
за участю                        апелянта ОСОБА_1 
та представника апелянта адвоката Калинюка М.М.
представника позивача адвоката Косар М.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Пастернак І.А. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позовні вимоги мотивував тим, що 12 березня 2013 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які перебувають на його вихованні за місцем його проживання. Відповідачка, яка проживала в квартирі його батьків, півтора року тому покинула дітей та виїхала на інше місце проживання за межі області. З того часу вона жодного разу не приїжджала та цілком відсторонилася від виховання та матеріального утримання дітей. Він тривалий час працював за кордоном, щоб забезпечити сім`ю та придбати окреме житло, тоді як відповідачка за цей час вела розгульний спосіб життя, зраджувала його з іншими чоловіками, на що витрачала отримувані від нього кошти. Крім того, відповідачка систематично брала позики, які не повертала, у зв`язку з чим на її ім`я приходили повідомлення кредитних установ з вимогами про повернення коштів та про оголошення її дій шахрайськими, були задіяні колекторські служби, що очевидно і спричинило втечу відповідачки з міста. За таких обставин, він змушений був повернутися додому до дітей, де займається їх вихованням та утриманням. Посилаючись на те, що спільного подружнього життя у нього з відповідачкою немає, кожен з них проживає окремо та живе своїми інтересами, шлюб існує формально, позивач просив шлюб між ним та відповідачкою розірвати; неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити на його вихованні за місцем його проживання.
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 12 березня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис за №245, розірвано.
Неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено на проживанні з батьком ОСОБА_3 .
Не погодившись з рішенням суду в частині визначення місця проживання дітей з батьком, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд розглянув справу та ухвалив заочне рішення за відсутності відповідачки, щодо якої відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи, чим порушив вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.
Вказує, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дітей, оскільки відповідачка заперечує проти визначення місця проживання дітей із батьком.
Вважає, що ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд не врахував положення ст. 3, 7, 9, 12, 18 Конвенції про права дитини, ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7, 141, 150-155, 157, 161, 171 СК України, рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», постанову Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі №377/128/18 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц. В порушення ст. 19 СК України суд не залучив орган опіки та піклування, участь якого при вирішенні даного спору є обов`язковою, а також неповно з`ясував обставини, що мають істотне значення для справи.
З наведених мотивів просить рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дітей скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні даної позовної вимоги; в частині розірвання шлюбу - залишити без змін.
ОСОБА_3 , від імені якого діє представник Косар М.Є. , подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. 
Зазначив, що на початку 2019 року відповідачка виїхала з квартири, де вони проживали, покинула сім`ю та дітей і на час подання позову та розгляду справи по суті жодного разу вдома не з`являлася. Суд неодноразово відправляв відповідачці повістки за місцем її реєстрації, які поверталися без вручення через її відсутність за вказаною адресою, іншої адреси місця перебування відповідачки не встановлено. Крім того, відповідачка викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а тому судом дотримано вимоги ст. 128 ЦПК України та проведено заочний розгляд справи в порядку, передбаченому ст. 280 ЦПК України. 
За таких обставин, враховуючи, що відповідачка покинула дітей і вибула в невідомому напрямку, діти проживали з ним, відповідачки вже кілька років немає в країні і порозуміння з дітьми вона не має, дочка ОСОБА_7 в судовому засіданні висловила бажання проживати з ним, то спору щодо місця проживання дітей не існувало та не було потреби для залучення органу опіки та піклування для вирішення даного питання. Тому судове рішення про залишення дітей на проживання з ним відповідає інтересам дітей та дійсним обставинам справи.
Посилаючись на наведене, позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник вимоги скарги підтримали в повному обсязі, просили її задоволити. 
Представник позивача скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони 12 березня 2013 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №245 (а.с. 5).
Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 (а.с. 7, 8).
Також судом встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки сторони не підтримують шлюбних відносин, їхній шлюб існує формально, то такий шлюб слід розірвати. При цьому, суд дійшов висновку про залишення неповнолітніх дітей сторін на проживання з батьком ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Переглядаючи рішення в частині залишення неповнолітніх дітей сторін на проживання з батьком, колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.
Відповідно до ч. 2, 8 та 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
Встановлено, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції між сторонами був відсутній спір щодо місця проживання дітей, такий позов ані позивач, ані відповідачка не пред`являли, суд його не вирішував. Зазначення у резолютивній частині рішення суду «Неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишити на проживання з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 » не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дітей разом з батьком, оскільки суд лише констатував, з ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місце проживання, оскільки, як встановлено, після припинення фактичних шлюбних відносин діти залишилися проживати разом з батьком.
Такі обставини відповідачкою під час розгляду справи в апеляційному суді не спростовані, а доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до непогодження з висновками суду першої інстанції та необхідності здійснення переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції, визначених у ст. 367 ЦПК України.
Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції під час вирішення спору мав врахувати правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі №377/128/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, оскільки вони стосуються вирішення спору про визначення місця проживання дитини, який у справі, що переглядається, судом не вирішувався.
Відповідно до ч. 1 с. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України).
Оскільки сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дітей проживати з батьком, встановивши, що діти до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживали разом з батьком, залишив проживати дітей з ним, чим лише констатував місце проживання дітей, не визначаючи його. Зазначена обставина не позбавляє апелянта права звернутися з позовом про визначення місця проживання дітей, що їй роз`яснено судом у судовому засіданні.
Безпідставними є і доводи апелянта про те, що в порушення ст. 19 СК України суд не залучив орган опіки та піклування, участь якого при вирішенні даного спору є обов`язковою, оскільки суд питання щодо визначення місця проживання дітей не вирішував.
Колегією суддів також не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу та ухвалив заочне рішення за відсутності відповідачки, щодо якої відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи, чим порушив вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, оскільки судом першої інстанції вжито всіх необхідних заходів для належного повідомлення відповідачки про розгляд справи, зокрема шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 55).
Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.
Керуючись ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 23 травня 2022 року.

Суддя-доповідач:                                                                Василишин Л.В.
Судді:                                                                                Фединяк В.Д.
Максюта І.О.