П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 червня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/20471/21	

Категорія 113020000	Головуючий у суді І інстанції: Свида Л.І. час і місце ухвалення: не зазначено, м. Одеса	
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ГУ ДМС України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року по справі за позовом громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, мотивуючи його тим, що 23.03.2006 року позивач отримав дозвіл на імміграцію в Україні на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та документований посвідкою на постійне проживання серії ОД №62-И/06 терміном дії - безстроково. Однак, рішенням ГУ ДМС в Одеській області від 09.09.2021 року №276401 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Позивач зазначає, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (позивач проживає тривалий час на території України), без врахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення, дії та інтереси позивача, без врахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено положення «Про провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання рішень», затвердженого постановою КМУ №1983 від 26.12.2002 року.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 29.09.2021 року №276401.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДМС України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що на момент надання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та документування його посвідкою на постійне проживання, а саме 23.03.2006 року, позивачу виповнилось 27 років. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 на момент надання дозволу на імміграцію був повнолітньою особою та не міг отримати дозвіл на імміграцію в Україну, як неповнолітня дитина іммігранта відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», а тому міграційним органом правомірно прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 29.09.2021 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнаму прибув до України у 2005 році та 23.03.2006 року документований посвідкою на постійне проживання серії ОД №62-И/06 терміном дії – безстроково (а.с. 27).
23.03.2006 року за результатом розгляду матеріалів справи громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 відділом ГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області було прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особі, яка є дитиною іммігранта.   
24 грудня 2020 року до ГУ ДМС України в Одеській області надійшов адвокатський запит представника позивача щодо перевірки чинності посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 .
В ході розгляду запиту адвоката, була здійснена додаткова перевірка матеріалів справи про надання позивачу дозволу на імміграцію, за результатами якої 29.09.2021 року     ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення №276401 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 (а.с. 34).
Позивач не погодився із прийнятим відповідачем рішенням та звернувся до суду із даним позовом.
Відповідно до ст. ст. 19, 26 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються ти   ми самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно із ч.1 ст.3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
У відповідності до  ст. 1 Закону України «Про імміграцію»  імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Відповідно до п.3 ч.1  ст.6 Закону України «Про імміграцію»  центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.
Згідно п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів батьки,   чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.
Процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначена «Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983.
Відповідно до п. 21, 22, 23 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених   статтею 12   Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.
Проведеною перевіркою особової справи позивача встановлено, що на момент надання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та документування його посвідкою на постійне проживання, а саме 23.03.2006 року позивачу виповнилося 27 років. Тобто, на момент надання дозволу на імміграцію позивач був повнолітньою особою та не міг отримати дозвіл на імміграцію в Україну як неповнолітня дитина іммігранта відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».
06.01.2021 року   громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 було направлено лист №5100.5.3-93/51.1-21 щодо необхідності звернення до ГУ ДМС в Одеській області для надання пояснень по справі, зокрема, на предмет наявності інших можливих підстав його імміграції на територію України в період 2005 року. Проте, станом на 05.08.2021 року позивач до відповідача не звертався.
Для перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання батька позивача громадянина В`єтнаму ОСОБА_2   був надісланий запит до ГУ ДМС в Харківській області.
Згідно відповіді   ГУ ДМС в Харківській області №6301.8.1/841-21 від 12.01.2021 року особова справа про залишення на постійне проживання громадянина В`єтнаму ОСОБА_2 була вилучена співробітниками УБЗПТЛ ГУ МВС України у Харківській області на підставі постанови СУ ГУМВС України в Харківській області про здійснення виїмки та до ГУ ДМС в Харківській області не поверталась, що унеможливлює перевірку законності надання йому дозволу на імміграцію в Україну. Інших підстав для імміграції ОСОБА_1 на території України в матеріалах справи не вбачається.
Відповідно до п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; в інших випадках, передбачених законами України.
У відповідності до п. 1, 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», п. 21, 22 Порядку провадження, п.п. 1 п. 64, п.п. 4 п. 72 Порядку оформлення 29.09.2021 року начальником ГУДМС України в Одеській області затверджено висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 .
Так, рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 від 29.09.2021 року №276401 прийнято на підставі п. 1,6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».
Суд звертає увагу, що при наданні безстрокової посвідки на постійне місце проживання в Україні 23.03.2006 року, відповідачем проведено перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача та під час проведення зазначеної перевірки у 2006 році підстав для відмови у наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні не виявлено, встановлено перебування позивача на території України на законних підставах.
Провівши перевірку та встановивши наявність у позивача права на міграцію в Україну суб`єкт владних повноважень фактично гарантував позивачу права і свободи, передбачені для громадян України, однак позбавляючи цього права позивача в 2021 році, тобто, через 15 років, суб`єкт владних повноважень діє не послідовно, порушує принцип юридичної визначеності.
На підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час, а саме п`ятнадцять років, проживає на території України, позивач разом з дружиною – громадянкою України ( ОСОБА_3 ) виховує малолітню дитину ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка є громадянином України (а.с. 28), тобто, позивач має тісний соціально-правовий зв`язок із державою Україна.
Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-ІV від 23.02.2006року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Як випливає із предмету і мети статті 8 Конвенції, в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані п.1.
Втручання має бути не лише здійснене згідно із законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі Кембел проти Сполученого Королівства" від 25.03.1992 року п.44).
Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, наданими національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.
Крім того, згідно позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.
Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.
Таким чином, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть якщо у 2006 році   дозвіл   на імміграцію позивачу наданий через помилку посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Більш того, з моменту видачі позивачу посвідки на постійне проживання пройшло 15 років, та увесь цей період позивач проживав на території України.
Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 27 березня 2019 року по справі № 820/1863/17, від 17 квітня 2019 року по справі № 820/6675/16, від 03 квітня 2019 року по справі №815/2473/17, від 20 березня 2019 року по справі № 820/391/17, від 16 січня 2019 року по справі № 815/1010/16, в яких викладена аналогічні правові висновки.
Суд   вважає, що   у межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень не дотримано одного з елементів критерію   необхідності у демократичному суспільстві, а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію   необхідності у демократичному суспільстві. Так, за практикою Суду при визначенні питання   необхідності у демократичному суспільстві   держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018року у справі №820/2262/17.
Крім того, з урахуванням наведених положень Конвенції та правових позицій ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прийняття відповідачем оскаржуваного висновку більш ніж через 15 років після отримання позивачем посвідки на постійне проживання, є втручанням в приватне життя позивача.
Позивач законно перебував на території України, за час проживання на території України в нього народилась дитина, яка є громадянином України.
Загалом, доводи відповідача ґрунтуються лише на помилках суб`єкта владних повноважень під час здійснення ним своїх функцій з документування позивача посвідкою на постійне проживання.
Такичм чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність оскаржуваного рішення ГУДМС України в Одеській області від 29.09.2021 року №276401 та наявність підстав для його скасування.
Доводи апеляційної скарги дублюють відзив на адміністративний позов (а.с. 43) були предметом дослідження в суді першої інстанції та висновків останнього не спростовують.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Одеській області, - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року по справі № 420/20471/21, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.    
          Повний текст Постанови складено – 29 червня 2022 року.

суддя-доповідач: 	 	Семенюк Г.В.	
судді:	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.