ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року 
м. Київ
справа №280/5907/19
адміністративне провадження № К/9901/16662/20  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Чиркіна С.М.,
суддів:                Стародуба О.П., Шарапи В.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30.04.2020 (головуючий суддя: Олефіренко Н.А., судді: Шальєва В.А., Білак С.В.) у справі №280/5907/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
У С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - Міноборони України або відповідач), в якому просив:
визнати протиправним і скасувати рішення Міноборони України про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду 3 групи з 04.06.2019 внаслідок захворювання, поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформлене протоколом засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16.08.2019 №109 (п.22);
зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, як інваліду 3 групи внаслідок захворювання, поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з урахуванням проведених виплат в розмірі 21 315 грн. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.02.2020 позов задоволено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.04.2020 скасовано рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.02.2020 і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, у якій просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.02.2020.
IІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ
Ухвалою Верховного Суду від 14.07.2020 відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 03.08.2022 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Цією ж ухвалою повернуто заявнику без розгляду його заяви від 12.04.2022 та від 13.06.2022 відповідно.
ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. 22.03.2025 позивача      звільнено з військової служби.
Під час первинного огляду органами МСЕК (03.03.2015) позивачу було встановлено 25% втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, що сталося 27.07.2014 (довідка МСЕК серія АГ № 0008590 від 03.03.2015). Допомога у зв`язку зі встановленням 25% втрати працездатності виплачена у сумі 21 315 грн.
Відповідно до інформації, зазначеній у довідці до акта огляду МСЕК серія 12 ААБ №256081 від 04.06.2019, позивачу з 04.06.2019 встановлено ІІІ групу інвалідності зі ступенем втрати працездатності 40% внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.
У зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності позивач звернувся до відповідача із заявою та відповідним пакетом документом про призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII), та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 (далі - Порядок №975).
За результатами розгляду порушеного у заяві питання, комісія Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразовою грошової допомоги та компенсаційних сум прийняла рішення, оформлене протоколом №109 від 16.08.2019 (п.22), яким відмовила позивачу у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності з підстав, що інвалідність встановлена понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності.
Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся із цим позовом до суду.
ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН
В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що у встановленому законодавством порядку реалізував своє право на отримання одноразової грошової допомоги, проте Міноборони України порушує його право на соціальний захист та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням первинно III групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини. За позицією позивача, обмеження дворічним строком на виплату одноразової грошової допомоги, встановлене частиною четвертою статті 16-3 Закону №2011-XII та пунктом 8 Порядку №975, стосується лише випадку встановлення особі при повторному огляді інвалідності вищої групи чи ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. Виплата йому одноразової грошової допомоги після встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності має іншу правову підставу. Зазначає, що має законні очікування на виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності вперше.
Відповідач позов не визнав. В обґрунтування своєї правової позиції стверджує, що з моменту встановлення позивачу первинної втрати працездатності, яка визначалася у відсотках, та визначення III групи інвалідності минуло більше двох років, тому немає законних підстав для призначення та виплати позивачу ОГД у зв`язку із встановленням інвалідності.
V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, виходив з того, що інвалідність позивачу встановлена вперше і є окремою підставою для виплати одноразової грошової допомоги після встановлення відсотку втрати працездатності.
Суд апеляційної інстанцій дійшов протилежного висновку у зв`язку із чим скасував рішення суду першої інстанції і ухвалив нову постанову про відмову у задоволенні позову. Апеляційний суд констатував, що встановлення інвалідності та/або встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності не є самостійними та окремими підставами для виплати ОГД, оскільки визначальним для встановлення права на виплату ОГД є не ступінь тяжкості ушкодження здоров`я, а      рішення органу МСЕК про наявність такого ушкодження (яке викликало втрату працездатності або встановлення групи інвалідності). Відповідно у разі встановлення військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі      понад дворічний строк після первинного встановлення у них не виникає право на отримання відповідної допомоги.    З огляду на те, що з дня встановлення позивачу ступеня втрати професійної працездатності (03.03.2015) до дня встановлення ІІІ групи інвалідності (04.06.2019) минуло понад два роки, то підстави для отримання ОГД в більшому розмірі відсутні.
При вирішенні справи суд апеляційної інстанції застосував правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №806/2187/18, від 20.02.2020 у справі №806/714/18, від 12.03.2020 у справі №280/148/19.
VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме: статті   16, пункту 4 статті   16-3, статті 41 Закону № 2011-XII, а також невраховані висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, в постановах від 20.03.2018 у справі №295/3091/17,  від 21.06.2018 у справі №760/11440/17, від 30.09.2019 у справі №825/1380/18, від 28.02.2018 у справі №806/694/16, від 31.03.2020 у справі №285/3167/16-а, від 15.04.2020 у справі №520/11876/18, від 05.04.2019 у справі №820/4143/18, від 03.04.2020 у справі №640/1596/19. Скаржник наполягає, що у даному випадку йдеться не про виплату допомоги у зв`язку зі зміною групи інвалідності, а про її призначення і виплату саме у зв`язку із встановленням інвалідності вперше, що є окремою підставою для виплати одноразової грошової допомоги без обмеження будь-якими строками після встановлення відсотку втрати працездатності, тому, посилання відповідача на те, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги з підстав, визначених у абзаці другому пункту 4   статті 16-3 Закону №2011-XII є помилковим.   
Одночасно скаржник просить суд касаційної інстанції передати цю справу на розгляд палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду задля відступлення від раніше сформованих Верховним Судом висновків щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, викладених у постановах від 21.08.2019 у справі №806/2187/18, від 20.02.2020 у справі №806/714/18, від 12.03.2020 у справі №280/148/19.
Відповідач процесуальним правом на подачу відзиву на касаційну скаргу не скористався. 
VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального права та дійшов таких висновків.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою; далі - Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до статті 41 Закону №2232-ХІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом №2011-XII.
Спір у цій справі виник щодо права позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому інвалідності зі спливом двох років після встановлення ступеня втрати працездатності.
При вирішенні цієї справи суд апеляційної інстанції застосував правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №806/2187/18, від 20.02.2020 у справі №806/714/18, від 12.03.2020 у справі №280/148/19, яка зводиться до того, що позивач має права на виплату допомоги, з врахуванням раніше виплаченої суми, проте з обмеженням такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.
Натомість скаржник просить при вирішенні цієї справи врахувати висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладені  у постановах від 20.03.2018 у справі №295/3091/17,  від 21.06.2018 у справі №760/11440/17, від 30.09.2019 у справі №825/1380/18, від 28.02.2018 у справі №806/694/16, від 31.03.2020 у справі №285/3167/16-а, від 15.04.2020 у справі №520/11876/18, від 05.04.2019 у справі №820/4143/18, від 03.04.2020 у справі №640/1596/19, які зводиться до того, що абз. 2 пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ не містить часових обмежень для випадків, коли після первинного встановлення часткової втрати працездатності особі вперше встановлюється інвалідність. Первинне встановлення інвалідності є окремими випадком, який дає право на виплату окремого виду допомоги - допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності.
Проте колегія критично оцінює посилання скаржника на цю практику, оскільки вона є не актуальною.
Так, Закон №2011-XII відповідно до   Конституції України   визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Цей Закон було доповнено статтями 16-1, 16-2, 16-3, 16-4 Законом України від 04.07.2012 №5040-VI «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців», який набрав чинності 01.01.2014 і застосовується до правовідносин, що виникли після 01.01.2014.
Відповідно до пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII у редакції, що діяла з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Згодом, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 №1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2020 у справі №240/10153/19 відступив від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 (справа №295/3091/17), від 21.06.2018 (справа №760/11440/17) та інших, і дійшов такого висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII:
«(1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;
(2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року;
(3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після».
Також Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.12.2020 у справі №1.380.2019.006957 не знайшов підстав для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №806/714/18, від 04.03.2020 у справі №240/5688/18 та від 17.06.2020 у справі №0640/3968/18, і зазначив про таке:
«пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII передбачено вирішення питання виплати ОГД шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували.
Одночасно, цією нормою також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.
Проте, ті особи, стан здоров`я яких погіршиться після спливу двох років з часу первинного встановлення факту ушкодження здоров`я, втрачають право на виплату ОГД, в тому числі з врахуванням раніше виплаченої суми.
Дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок, який спричинило ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має. Дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання».
Одночасно Верховний Суд у справі №1.380.2019.006957 констатував, що держава, незалежно від завершення цього дворічного строку, зберігає для такої особи всі інші, окрім права на отримання ОГД, гарантії права на соціальний захист, гарантованого, зокрема частиною п`ятою статті 17 (держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей) та статтею 46 Конституції України (Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними), які деталізовані в низці Законів України та підзаконних нормативно-правових актах.
Колегія суддів не знаходить підстав для відступу від цих правових висновків у справі, що розглядається, у зв`язку із чим відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду з метою забезпечення єдності судової практики при вирішенні спорів цієї категорії.
Відповідно апеляційний суд застосував у цій справі актуальну практику Верховного Суду, при вирішенні спорів цієї категорії,  щодо застосування норм права, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.
Так, застосовуючи ці висновки до обставин справи, колегія суддів звертає увагу на те, що за наслідками повторного огляду, ІІІ групу інвалідності позивачу встановлено з 04.06.2019, а під час первинного огляду органами МСЕК - 03.03.2015, позивачу встановлено ступінь втрати працездатності 25%. Оскільки між цими подіями минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
Отже, відповідач при прийнятті рішення про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги діяв відповідно до вимог чинного Закону, а тому підстав для задоволення позову немає.
Аналогічні висновки у подібних правовідносинах, сформовано Верховним Судом у постановах від 28.10.2021 у справі №440/2826/20, від 18.11.2021 у справі №№806/2077/18, від 14.01.2022 у справі №825/1578/18, від 01.06.2022 у справі №240/9429/19, від 08.06.2022 у справі №420/3054/19 та інших.
Одночасно із цим колегія суддів враховує ту обставину, що Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 06 квітня 2022 року №1-р(ІІ)/2022 у справі №3-192/2020(465/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII. Проте наявність цього Рішення не змінює правового регулювання спірних правовідносин на час їх виникнення та на час прийняття рішення судом апеляційної інстанції, оскільки положення пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII були чинними та підлягали застосуванню. Відповідно Рішенням Конституційного Суду України від 06 квітня 2022 року №1-р(ІІ)/2022 не свідчить про  допущення помилки судом при вирішенні спору.
VІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Частиною першою   статті 350 КАС України   передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
Керуючись статтями   341,   345,   349,   350,   356,   359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30.04.2020 у справі №280/5907/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду:                                                                   С. М. Чиркін
                                                                                          О. П. Стародуб
                                                                                          В. М. Шарапа