Справа № 1304/2-1127/11                                Головуючий у 1 інстанції: Курилець А.Р. 
Провадження № 22-ц/811/1664/18                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 
Категорія: 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н.П. Крайник 
       суддів: Н.О. Шеремети, Р.П. Цяцяка 
                при секретарі: В.І. Симець
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 листопада 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на майно та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, - 

       в с т а н о в и в: 

       11.05.2010 року ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на заставлене майно.
       Позов позивач обгрунтовував тим, що у зв`язку з невиконанням кредитного договору №11-1/702к-07 від 02.10.2007 року, укладеного між Банком та ОСОБА_3 , в останнього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 854570,61 доларів США, що по курсу НБ України становить 6826053,69 гривень. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 02.10.2007 року з відповідачем було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано нежитлові приміщення, позначені в поверховому плані літерами 31-13, 31-14, 31-15, загальною площею 87,9 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Згідно умов іпотечного договору за невиконання або неналежне виконання умов договору кредиту кредитор має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи порушення виконання кредитних зобов`язань відповідачем, просив звернути стягнення на нежитлові приміщення, позначені в поверховому плані літерами 31-13, 31-14, 31-15, загальною площею 87,9 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ «Універсалбанк» в сумі 854570,61 долари США шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
       23.11.2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.
       Позов обгрунтовував тим, що 02.10.2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кредит в сумі 540000 доларів США, та в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором - договір іпотеки. Вважає, що банк не мав права укладати договір в іноземній валюті, оскільки не має для цього індивідуальної ліцензії, що передбачено ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Крім того, на день укладення кредитного договору курс іноземної валюти становив 1 долар = 5,05 грн, що не відповідає курсу долара на час розгляду справи. Таким чином, існує істотна зміна становища позичальника щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, оскільки з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла. Із зазначених підстав просив визнати кредитний договір від 02.10.2010 року та договір іпотеки від 02.10.2010 року недійсними.
       Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено. Звернуто стягнення на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення, позначені в поверховому плані літерами 31-13, 31-14, 31-15, загальною площею 87,9 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 і належать ОСОБА_4 на праві власності шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», для задоволення грошових вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (місцезнаходження: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19 код ЄДРПОУ 21133352) в розмірі 4854570,61 доларів США, що еквівалентно 6826053,69 гривень, що виникли з кредитного договору №11-1/702к-07 від 02.10.2007 року.
       У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_4 в користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 1700 гривень судового збору та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. 
       Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2014 року виправлено описку в резолютивній частині заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 листопада 2012 року по справі №2-1127/2011, зазначивши ціну предмета іпотеки для задоволення грошових вимог ПАТ «Універсал Банк» в сумі «854 570,61 доларів США».
       Заочне рішення суду оскаржила ОСОБА_4 .
       Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
       Зазначає, що укладення між ОСОБА_3 та ПАТ «УніверсалБанк» договору кредиту та проведення розрахунків за зобов`язаннями по кредиту в іноземній валюті є за своєю правовою природою валютною операцією. Проведення розрахунків за спірним кредитним договором, в тому числі оплата процентів та штрафних санкцій в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України. Зазначена індивідуальна ліцензія як у ОСОБА_3 , так і у ПАТ «Універсал Банк» під час укладення договору була відсутня, внаслідок чого використання долару США як засобу платежу за договором суперечить приписам п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету КМ України та Постанови НБУ № 119 від 26.03.1998 року. Отже, судом невірно застосовано норми матеріального права, оскільки відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин юридичної особи, вчинений без відповідного дозволу, згідно ст. 227 ЦК України є оспорюваним. Також, зазначає, що згідно ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсними. 
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
       Заочне рішення суду оскаржив ОСОБА_2 .
       Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
        Зазначає, що на момент укладення ОСОБА_4 договору іпотеки від 02.10.2007 року, остання перебувала з ним ( ОСОБА_2 ) у зареєстрованому шлюбі. Таким чином, нежитлові приміщення, які є предметом іпотеки згідно договору іпотеки від 02.10.2007 року є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Вважає договір іпотеки від 02.10.2007 року, укладений між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , недійсним, оскільки ним не надавалася письмова та нотаріально посвідчена згода на передання в іпотеку нежитлових приміщень, що були спільною сумісною власністю подружжя. 
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
       У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, однак, зважаючи на тривалість розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних мотивів. 
       Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
       Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
       У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України). 
За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. 
       Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). 
       Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
       Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.        
       Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку»   звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
       Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».
       Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
       Судом встановлено, що 02.10.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 11-1/702к-07 на загальну суму 540 000 доларів США.
       02.10.2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника ( ОСОБА_3 ) за кредитним договором № 11-1/702к-07 між Банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В.
       Відповідно до п.1.2. Іпотечного договору предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В. 02.10.2007 року за реєстровим № 2606, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02.10.2007 року (Витяг № 16132342 від 02.10.2007 року) реєстраційний номер 20458267.
       Предметом іпотеки є нежитлові приміщення, що знаходяться в будинку АДРЕСА_1 , які позначені в поверховому плані літерами 31-13, 31-14, 31-15, загальною площею 87,9 кв.м. належать ОСОБА_4 (іпотекодавцю) на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В. 02.10.2007 року за реєстровим № 2606. 
       Встановлено, що позичальник свої зобовязання за кредитним договором із повернення кредиту та сплати процентів за його користування не виконав у термін обумовлений кредитним договором, кредитні кошти не повернув, процентів за фактичне користування кредитними коштами не сплачував, що призвело до виникнення простроченої заборгованості.
       Станом на 24 квітня 2012 року загальна сума заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 11-1/702к-07 від 02.10.2007 року становила 854 570,61 дол США, що еквівалентно 6 826 053,69 гривень.
       Зазначена сума заборгованості ОСОБА_3 не погашена.
       Згідно п. 4.1. іпотечного договору віл 02.10.2007 року у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником та/або іпотекодавцем кредитного договору даного договору, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
       Враховуючи, що чинним законодавством та умовами договору іпотеки від 02.10.2007 року передбачено право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов кредитного договору № 11-1/702к-07 від 02.10.2007 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову Банку про звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належать ОСОБА_4 на праві власності, для задоволення грошових вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 .
       Крім того, колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними з підстав відсутності у Банку права здійснювати операції з використанням іноземної валюти, виходячи з наступного.
       За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
       Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.
       Згідно ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.   
       Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. 
       Нормативно-правовими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є Закони України «Про банки і банківську діяльність», «Про національний банк України`та Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».   
       Згідно ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. У відповідності зі ст. 2 вищезгаданого Закону України, коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.   
       Відповідно до ч.2 ст.44 Закону України «Про національний банк України», національний банк України діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції національного банку України у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема, видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі, шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Нацбанку на здійснення валютних операцій, у частині дотримання ними валютного законодавства. 
       Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.  
       Оскільки чинним на час укладення оспорюваних договорів законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не мав зобов`язань щодо отримання індивідуальних ліцензій національного банку для надання кредитів в іноземній валюти резидентам.   
       Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Нацбанку України за № 275 від 17 липня 2001 року, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»№ 15-93 від 19 лютого 1993 року. 
       Згідно п.2.3 зазнченого вище Положення, за умови отримання письмового дозволу національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. 
       Встановлено, що Національний банк України видав відповідачу ліцензію № 92 на право здійснення банківських операцій, визначених ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».   
       Оскільки відповідач отримав банківську ліцензію та дозвіл національного банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти, тому немає жодних юридично обґрунтованих перешкод для укладення ним кредитних договорів, які повинні виконуватись обома його сторонами.   
       Відповідно до частини першої статті 524 ЦК України зобов`язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Згідно частини другої статті 524 ЦК України сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
       Згідно частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
       Отже, Банк, як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією, має право на здійснення таких операцій, а резидент - отримувати кредити.
       Таким чином, закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. Положення ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України також не містять посилання на те, що грошова одиниця України є єдиним платіжним засобом на території України.
       Враховуючи правомірність надання Банком кредиту позивачу в іноземній валюті, погодження сторонами виконання зобов`язань в іноземній валюті, що не суперечить положенням законодавства України, на переконання суду, не існує правових підстав ставити під сумнів право Банку здійснювати діяльність в рамках кредитно-договірних зобов`язань з позичальником в іноземній валюті, у тому числі ставити за умову виконання зобов`язань в валюті надання кредиту.
       Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, яка кореспондується з абз.2 п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі №7-рп/13, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості як складових елементах конституційного принципу верховенства права.
Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
У кредитних правовідносинах кредитор, який надав кошти у значному розмірі та на тривалий час, діяв добросовісно і виконав своє зобов`язання, тоді як позичальник повинен виконувати свої зобов`язання протягом цього тривалого часу, що збільшує відповідні ризики для кредитора та передбачає необхідність їх мінімізації. Відповідні обмеження та умови є обґрунтованими та зрозумілими, оскільки банк управі вимагати від позичальника таких поведінки і дій, які б забезпечували виконання ним умов договору, повернення коштів та сплату відсотків. Кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, пов`язані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час.
       Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року.
       Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе саме споживач.
       Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року, кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, пов`язані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві.
       Враховуючи те, що при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, позичальник на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішив оформити кредит саме в іноземній валюті - доларах США, що не суперечить положенням ст.ст.6, 627, 638 ЦК України, будучи належним чином обізнаним та повідомленим про наявність ризиків отримання кредиту в іноземній валюті, які він як позичальник несе сам, а тому суд приходить до висновку про відсутність дій з боку Банку, які б свідчили про включення до договору завідомо несправедливих умов.
       Самі по собі аргументи позичальника стосовно зміни курсу гривні по відношенню до долару США, його різке збільшення в порівнянні з діючим на момент укладення договору, не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими, на чому також акцентує увагу Верховний Суд в постанові від 01.03.2018 року у справі №642/1408/17.
       При цьому, суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що кредитний договір містить положення, які були б несправедливими для позивача чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду, як позичальника.
       Також посилання позивача на той факт, що він проживав в країні зі стабільною ринковою економікою та непохитним курсом національної валюти, судом сприймаються критично, оскільки до укладення кредитного договору гривня існувала близько десяти років, і за цей час падіння її курсу до долару США склало з 1,8 до 5,05 грн., а тому позивач до укладення договору не міг не усвідомлювати наявності імовірності валютних коливань в майбутньому, які можуть призвести до збільшення розміру його кредитних зобов`язань в гривневому еквіваленті.
       Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним.
       Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_3 , такий просив визнати недійсним договір іпотеки (як похідний до кредитного договору) з мотивів, що такий укладений на забезпечення кредитного договору, який він просив визнати недійсним з підстав укладення його банком в іноземній валюті без відповідного права банку на здійснення валютних операцій. 
       Апелянт ОСОБА_4 оскаржувала заочне рішення суду з тих самих підстав.
        ОСОБА_2 - особа, яка не брала участі у справі, в апеляційній скарзі покликався на те, що не давав згоди дружині ОСОБА_4 нотаріально посвідченої згоди на передачу в іпотеку спільного майна подружжя, а тому такий договір є недійсним, хоча суд із зазначених підстав спір щодо недійсності договору іпотеки не вирішував і в даній справі ОСОБА_2 самостійно позовів не пред`являв.
Разом з тим, ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07 липня 2016 року за клопотанням представника ОСОБА_2 – ОСОБА_5 було зупинено провадження у справі до розгляду Галицьким районним судом м. Львова справи за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору іпотеки від 02.10.2007 року недійсним з підстав ненадання ним письмової і нотаріально посвідченої згоди своїй дружині ОСОБА_4 на передання в іпотеку нежитлових приміщень, що знаходяться в будинку АДРЕСА_1 (справа № 461/1785/16). 
       За результатами розгляду справи №461/1785/16-ц, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», треті особи Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Шапіро Ірина В`ячеславівна, ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки від 02.10.2007 року недійсним - відмовлено.
       З наведених мотивів, підстав для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_2 колегія суддів не вбачає. 
       Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

  п о с т а н о в и в:   

              Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
                Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 листопада 2012 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 15 червня 2022 року.

Головуючий:                                                                Н. П. Крайник 

Судді:                                                                                Н. О. Шеремета 

                                                                               Р. П. Цяцяк