ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року	Львів	Справа № 460/9188/21 пров. № А/857/4169/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,
                                                                                                                                   
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Оперативного командування «ІНФОРМАЦІЯ_1» (Військової частини НОМЕР_1) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Оперативного командування «ІНФОРМАЦІЯ_1» (Військової частини НОМЕР_1) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
          
суддя у І інстанції                                                            Дорошенко Н.О., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Рівне,
дата складення повного тексту рішення                               30 грудня 2021 року,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність Оперативного командування «ІНФОРМАЦІЯ_1» (Військової частини НОМЕР_1) (далі - В\ч НОМЕР_1) щодо непроведення 12 жовтня 2020 року повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби та стягнути з відповідача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 12 жовтня 2020 року по 29 червня 2021 року у розмірі 90000 грн без врахування податків і обов`язкових платежів.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі № 460/9188/21 вказаний позов було задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо непроведення 12 жовтня 2020 року з ОСОБА_1 повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби. Зобов`язано В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення у сумі 27359,93 грн за затримку розрахунку при звільненні з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено В/ч НОМЕР_1, яка у своїй скарзі просила скасувати рішення суду першої інстанції та у ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру і підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) відсутні.
При цьому із прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється нормами трудового права (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15).
Визначена судом першої інстанції сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні є непомірно завищеною та необґрунтованою. 
Просить врахувати висновки, викладені у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду Великою.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу командувача військ оперативного командування «ІНФОРМАЦІЯ_1» (по стройовій частині) від 12 жовтня 2020 року №243 ОСОБА_1 з 12 жовтня 2020 року був виключений зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення та направлений для зарахування на військовий облік до Рівненського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Рівненської області.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №460/8228/20, яке набрало законної сили 14 червня 2021 року, було визнано протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за вказаний період із встановленням базового місяця - січень 2008 року.
На виконання цього судового рішення В/ч НОМЕР_1 29 червня 2021 року було виплачено ОСОБА_1 кошти в сумі 82370,85 грн, що підтверджуються випискою по картковому рахунку позивача від 05 липня 2021 року та платіжним дорученням №984 від 25 червня 2021 року. 
ОСОБА_1 з огляду на непроведення із ним повного розрахунку при звільненні звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається. 
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Як передбачено пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
За правилами статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Виходячи з наведеного апеляційний суд зазначає, що стаття 117 КЗпП передбачає санкцію за невиплату працівнику всіх сум при звільненні.
При цьому апеляційний суд зазначає, що індексація грошового забезпечення належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП.
Відтак, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої індексації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Разом із тим, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як свідчать матеріали справи, на час звільнення ОСОБА_1 з військової служби існував спір між ним та В/ч НОМЕР_1 щодо виплати індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби, який було вирішено на користь позивача рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №460/8228/20, яке набрало законної сили.
Отже, на переконання апеляційного суду, В/ч НОМЕР_1 не було проведено із ОСОБА_1 повного розрахунку при його звільненні з військової служби 12 жовтня 2020 року. 
Судом першої інстанції на підставі розрахунково-платіжної відомості №755 на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 у жовтні 2020 року вірно встановлено проведення позивачу виплати грошового забезпечення у сумі 354 593,07 грн та компенсації за невикористане речове майно у сумі 92108,69грн відповідно до відомості № 822/11/20, що сукупно становить 446 701,76 грн.
При цьому загальна сума коштів, що підлягали виплаті ОСОБА_1 на час звільнення з військової служби, становила 529 072,61 грн (446701,76 грн + 82370,85 грн індексації грошового забезпечення за рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №460/8228/20).
Водночас судом першої інстанції слушно зазначено про те, що відповідач допустив затримку повного розрахунку із позивачем при звільненні у період з 12 жовтня 2020 року по 29 червня 2021 року, що становить 261 календарний день. 
Згідно із довідкою В/ч НОМЕР_2 про середньомісячну заробітну плату від 22 грудня 2021 року №37/1143 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 у В\ч НОМЕР_2 (НОМЕР_1) становить 671,97 грн. 
Таким чином судом першої інстанції обґрунтованого зроблено висновок про те, що повний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з позивачем становить 175 384,17 грн (671,97 грн х 261), а сума грошових коштів, виплачених відповідачем на виконання судового рішення із затримкою, становить 82370,85 грн. 
В силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд першої інстанції під час вирішення цього спору доречно врахував правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, і зменшив розмір відшкодування середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв.
При цьому апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що оскільки на дату звільнення ОСОБА_1 мав право на виплату грошових коштів у сумі  529 072,61 грн, що становить 100 % сум, належних до виплати, то несвоєчасно виплачена за рішенням суду індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року у сумі 82370,85 грн становить 15,6% від загальної суми належних йому до виплати коштів.
При цьому середній заробіток за період з 12 жовтня 2020 року по 29 червня 2021 року становить 175 384,17 грн і з урахуванням вимог щодо пропорційності розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції правильно визначено у розмірі 27359,93 грн (175 384,17 грн х 15,6%).  
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Оперативного командування «ІНФОРМАЦІЯ_1» (Військової частини НОМЕР_1) залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі № 460/9188/21 - без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк