Постанова
Іменем України
 
08 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 711/3862/20
провадження № 61-20791св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,  Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Inter Cars Ukraine»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Науменко Тетяна Миколаївна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю                      «Inter Cars Ukraine» на постанову Черкаського апеляційного суду від               01 вересня 2021 року в складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У червні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Inter Cars Ukraine» (далі - ТОВ «Inter Cars Ukraine») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т. М., про визнання недійсним договору дарування.
Позовна заява мотивована тим, що 17 грудня 2018 року між ТОВ «Inter Cars Ukraine» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір поставки № U44140, за яким останній отримав замовлені ним запасні частини до автомобілів, автохімію, масла, супутні товари для автотранспорту тощо (далі - товар) окремими партіями. Зокрема, протягом липня-серпня 2019 року ОСОБА_1 отримав від позивача товар на загальну суму 174 571,11 грн на підставі видаткових накладних, у яких було зазначено кінцевий строк розрахунку за товар. 
Однак ОСОБА_1 свої зобов`язання по оплаті товару не виконав, тому позивач був змушений звернутися до суду з позовом про повернення коштів. На підставі рішення Господарського суду Черкаської області від 24 жовтня 2019 року в справі № 925/1120/19 присуджено до стягнення зазначену суму боргу на користь позивача. В подальшому було відкрито виконавче провадження із метою примусового виконання рішення суду, однак ОСОБА_1 до цього часу рішення суду не виконав.
Позивачу стало відомо, що 16 серпня 2019 року ОСОБА_1 уклав договір дарування належної йому частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що при укладенні даного договору мала місце лише імітація правочину, договір укладався з відсутністю наміру створити ті правові наслідки, які задекларовані у ньому. Тому позивач вважає, що відповідач ОСОБА_1 умисно вчинив погіршення свого матеріального становища, відчуживши належне йому майно з метою уникнення відповідальності перед кредитором та невиконання обов`язків по договору поставки № U44140 від 17 грудня  2018 року. 
Договір дарування грубо порушує майнові права та інтереси позивача на відновлення свого порушеного зі сторони відповідача ОСОБА_1 матеріального становища, у зв`язку із ухиленням останнього від сплати боргу за отриманий товар. Позивач вважає, що договір дарування є фіктивним, оскільки відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , перебуваючи у змові, та маючи спільний умисел, уклали даний договір з єдиною метою - приховати нерухоме майно ОСОБА_1 для уникнення та ухилення ним від виконання своїх обов`язків за договором поставки.
Ураховуючи зазначене, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування частки у праві власності на квартиру від 16 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1362, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подарували ОСОБА_3 належну їм 1/2 частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Позивач також просив скасувати запис про реєстрацію за відповідачем ОСОБА_3 права власності, здійснений на підставі оспорюваного договору дарування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2021 року позовні вимоги ТОВ «Inter Cars Ukraine» задоволено.
Визнано недійсним договір дарування частки у праві власності на квартиру від 16 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1362, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подарували    ОСОБА_3 належну їм 1/2 частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 . у зв`язку з його фіктивністю.
Скасовано запис про право власності, здійснений на підставі оспорюваного договору дарування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обґрунтованості, прийшов до висновку, що відповідачем ОСОБА_1 було укладено спірний договір дарування належної йому частки у праві власності квартири його матері - відповідачу ОСОБА_3 з метою погіршення свого матеріального становища та уникнення можливої реалізації належного йому на праві власності нерухомого майна. Укладення цього правочину було фактично вчинене з метою ухилення ОСОБА_1 від виконання обов`язків перед позивачем за договором поставки № U44140 від 17 грудня 2018 року в порядку виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 24 жовтня 2019 року у справі № 925/1120/19 про стягнення на користь позивача коштів у сумі 174 571,11 грн.
Суд першої інстанції зробив висновок про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про визнання спірного договору дарування недійсним як фіктивного.
Задовольняючи вимоги про скасування запису про право власності суд першої інстанції виходив із того, що оскілький такий запис вчинений на підставі недійсного правочину, це має наслідком скасування такого запису.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «Inter Cars Ukraine» в повному обсязі.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, оскільки не звернув уваги, що борг перед позивачем мав лише відповідач ОСОБА_1 , який уклав договір поставки з позивачем та не виконав його умови, в результаті чого утворився борг по оплаті прийнятого відповідачем ОСОБА_1 товару в сумі 174571,11 грн., який було стягнено за рішенням суду від 24 жовтня 2019 року. Разом з тим, у спірному договорі дарування відповідачі     ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подарували ОСОБА_3 належну їм 1/2 частку у праві власності на квартиру. Тобто, районний суд не звернув уваги на безпідставність вимоги позивача щодо оскарження дарування частки відповідачем ОСОБА_2 , який не мав боргових зобов`язань перед позивачем, тому мав право на власний розсуд розпорядитись своєю часткою, зокрема  подарувати.
Апеляційний суд зазначив, що у позовній заяві позивач вказував як на підставу своїзх позовних вимог, що відповідач ОСОБА_1 , отримавши товар у липні-серпні 2019 року згідно договору поставки на загальну суму 174 571,11 грн, не оплитив його, а тому умисно відчужив своє майно з метою невиконання грошового обов`язку перед позивачем, та відповідно уклав спірний договір дарування 16 серпня 2019 року, який є насправді фіктивним. Однак, на думку суду, станом на дату укладення договору дарування у позивача, який лише передавав товар відповідачу у липні-серпні 2019 року, не виникало підстав вважати, що відповідач ОСОБА_1 не виконає своїх зобов`язань та не сплатить кошти позивачу за отриманий товар у визначений сторонами строк. Крім того, станом на дату укладення спірного договору у провадженні суду була відсутня справа за позовом позивача до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором поставки.
Апеляційний суд дійшов висновку, що ним не встановлено факту вчинення договору дарування з метою унеможливлення задоволення вимоги позивача, як стягувача за рахунок майна відповідача ОСОБА_1 , як боржника, і таких обставин позивач належними та допустими доказами під час розгляду справи не довів. На виконання оспорюваного правочину, частина нерухомого майна, передана ОСОБА_3 у власність, зареєстрована за нею на праві власності; позивачем не доведено відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки та наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання судом договору дарування недійсним з підстав його фіктивності. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
20 грудня 2021 року ТОВ «Inter Cars Ukraine» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Черкаського апеляційного суду від            01 вересня 2021 року.
У касаційній скарзі заявник просить скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року та залишити в силі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2021 року.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 21 січня 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Inter Cars Ukraine» на постанову Черкаського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження постанови Черкаського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року заявник вказує застосування в оскаржуваному рішенні норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2016 року у справі № 1873цс16 та постановах Верховного Суду                            від 09 жовтня 2019 року у справі № 754/4985/16-ц, 11 вересня 2019 року у справі № 757/6306/16-ц, від 04 лютого 2021 року у справі № 450/3294/16-ц.
Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки апеляційним судом було допущено порушення пункту 1 частини другої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу).
Позиції інших учасників 
У лютому 2022 року відповідач ОСОБА_3 надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції. У зв`язку із цим просила суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.
Фактичні обставини, встановлені судами 
17 грудня 2018 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Inter Cars Ukraine» було укладено договір поставки № U44140, умови якого ОСОБА_1 не було виконано в результаті чого утворився борг по оплаті прийнятого відповідачем товару в сумі 174571,11 грн.
У вересні 2019 року ТОВ «Inter Cars Ukraine» звернувся з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором поставки № U44140 від    17 грудня 2018 року (справа № 925/1120/19).
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 24 жовтня 2019 року року у справі № 925/1120/19 задоволено позовні вимоги ТОВ «Inter Cars Ukraine» та стягнено з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Inter Cars Ukraine» заборгованість у сумі 174 571,11 грн та судовий збір - 2 618,56 грн.
Згідно постанови приватного виконавця Плесюк О. С. від 11 грудня 2019 року було відкрито виконавче провадження № 60864613 з виконання наказу Господарського суду Черкаської області № 925/1120/19 про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Inter Cars Ukraine» заборгованості у сумі 174 571,11 грн та судового збору - 2 618,56 грн.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 25 грудня 1997 року, виданого Придніпровським райвиконкомом м. Черкаси, квартира АДРЕСА_1 на праві власності належала у рівних частках: ОСОБА_4 , відповідачам - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .
Із договору дарування частки у праві власност на квартиру від 16 серпня      2019 року видно, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як « Дарувальники » передали в дар « Обдарованій» ОСОБА_3 , а вона прийняла в дар 1/2 частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т. М. та зареєстрований у реєстрі за № 1362.
Згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2020 року, за ОСОБА_3 16 серпня 2019 року було зареєстровано право власності на 1/2 частку у праві власності на  квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 16 серпня 2019 року.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення апеляційного суду, визначене у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржується на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
За статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.        
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). 
Подібна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 757/33392/16, у якій зазначено, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.
Апеляційним судом установлено, що звертаючись з позовом про визнання недійсним договору дарування частки у праві власності на квартиру від        16 серпня 2019 року, позивач посилався на те, що вказаний правочин є фіктивним, оскільки сторони уклали його без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а лише з метою погіршення майнового стану ОСОБА_1 . Спірний договір був спрямований на уникнення звернення стягнення на нерухоме майно відповідача.
Апеляційний суд правильно встановив, що борг перед позивачем мав лише відповідач ОСОБА_1 , який уклав договір поставки з позивачем та не виконав його умови, в результаті чого утворилася заборгованість по оплаті отриманого ОСОБА_1 товару в сумі 174571,11 грн., який було стягнуто на підставі судового рішення від 24 жовтня 2019 року. Однак, у спірному договорі дарувальниками (відчужувачами) майна спільно були відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які спільно подарували ОСОБА_3 належну їм 1/2 частку у праві власності на  квартиру. Тобто, апеляційний суд правильно вважав позовні вимоги позивача щодо оскарження дарування частки відповідачем ОСОБА_2 , який не мав боргових зобов`язань перед позивачем, тому мав право на власний розсуд розпорядитись нею, зокрема подарувати.
Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що станом на дату укладення договору дарування у позивача, який лише передавав товар відповідачу у липні-серпні 2019 року згідно договору поставки № U44140 від 17 грудня 2018 року, не виникало підстав вважати, що ОСОБА_1 не виконає своїх зобов`язань та не оплатить отриманий товар у визначений сторонами строк. 
Ці обставини не спростовуються змістом рішення Господарського суду Черкаської області від 24 жовтня 2019 року в справі № 925/1120/19 за позовом ТОВ «Inter Cars Ukraine» до ФОП ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором поставки № U44140 від 17 грудня 2018 року в сумі       174 571,11 грн. Зазначеним рішенням встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом у вересні 2019 року; провадження у справі було відкрито ухвалою від 25 вересня 2019 року; ОСОБА_1 отримав від позивача товар на підставі низки видаткових накладних, у останніх з яких, зокрема зазначено кінцевий строк оплати отриманого товару - 26 серпня 2019 року. Рішенням суду встановлено, що згідно умов договору поставки (пункт 1.2.) ціна договору складається із сумарної ціни поставлених партій товару, яка вказана у видаткових накладних. 
Тобто, такі обставини свідчать, що на день укладення спірного договору дарування (16 серпня 2019 року) відповідач ОСОБА_1 не міг вважатися таким, що не виконав зобов`язання перед позивачем за договором поставки або свідомо (зокрема, умисно) ухилявся від їх виконання.
Апеляційний суд, встановивши належним чином фактичні обставини справи, дійшов належного висновку, що позивачем не доведено вчинення спірного договору дарування з метою унеможливлення задоволення вимоги позивача, як стягувача за рахунок майна відповідача ОСОБА_1 як боржника. На виконання оспорюваного правочину, частина нерухомого майна, передана ОСОБА_3 у власність, зареєстрована за нею на праві власності; позивачем не доведено відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки та наявність обставин для визнання судом договору дарування недійсним з підстав його фіктивності. 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Таким чином, дослідивши належним чином наявні у справі докази та правильно встановивши фактичні обставини цієї справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підставі для задоволення заявлених позовних вимог ТОВ «Inter Cars Ukraine».
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2016 року у справі                № 1873цс16 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 754/4985/16-ц, 11 вересня 2019 року у справі № 757/6306/16-ц, від             04 лютого 2021 року у справі № 450/3294/16-ц, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
У справі № 1873цс16 Верховний Суд України, скасовуючи рішення судів та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції зазначив, що усправі, яка переглядається, суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.  Установивши ці обставини, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. 
У справі № 754/4985/16-ц Верховний Суд, залишаючи без змін постанову апеляційного суду виходив із того, що у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, установив, що відповідач відчужив належне йому на праві спільної часткової власності нерухоме майно своїй матері ще до ухвалення судового рішення про стягнення з нього заборгованості; при цьому суд правильно вважав, що відчуження спірного майна відбулося у момент, коли у нього вже виникло зобов`язання із повернення грошових коштів, тобто боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі  ТОВ «Торговий Дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки уклав договори дарування, які порушили майнові інтереси кредитора і спрямовані на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Такі дії є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
У справі № 757/6306/16-ц Верховний Суд, залишаючи без змін постанову апеляційного суду вказував, що апеляційний суд, з урахуванням встановлених обставин у справі (наявність у відповідача на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири невиконаного грошового зобов`язання за договором від 17 грудня 2014 року на суму 8 000 000 грн, а також подальші діївідповідачащодо відчуження протягом лютого-травня 2015 року своїй матері в аналогічний спосіб (за договорами дарування) ще двох квартир та семи земельних ділянок, наявність невиконаного судового рішення про стягнення боргу із відповідача), дійшов обґрунтованого висновку, що спірний договір дарування квартири від 12 лютого 2015 року був вчинений власником майна з метою унеможливити задоволення вимог кредитора за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року за рахунок подарованого майна.
У справі № 450/3294/16-ц Верховний Суд погодився із висновками судів, якіустановили, що відповідач, укладаючи оспорювані договори дарування, безоплатно відчужив у такий спосіб належне йому на праві спільної часткової власності нерухоме майно комерційного призначення сторонній щодо нього юридичній особі, ще до ухвалення судового рішення про стягнення з нього боргового зобов`язання перед позивачем, але відповідач відчужив спірне майно на той момент, коли у нього вже виникло вказане боргове зобов`язання та це зобов`язання було простроченим. На момент вчинення зазначених правочинів, відповідачу  було достовірно відомо про наявність невиконаного зобов`язання, а також про наявність на розгляді у судах спорів щодо стягнення коштів; суди, з`ясувавши, що при укладенні 19 липня 2017 року та 20 липня 2017 року оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з відповідача, суди обґрунтовано визнали ці правочини (договори дарування) недійсними на підставі статті 234 ЦК України.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.
Колегія суддів також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
Проаналізувавши зміст постанови апеляційного суду з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційним судом ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення                в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Апеляційним судом повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Inter Cars Ukraine» залишити без задоволення.
Постанову Черкаського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	В. М. Ігнатенко       С. О. Карпенко       В. А. Стрільчук