ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 червня 2022 року           справа №360/296/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 р.  у справі № 360/296/21 (головуючий І інстанції суддя Тихонов І.В.) за позовом  ОСОБА_1  до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про  визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,
                                                        
                                                    В С Т А Н О В И В:

Позивач   звернулась до суду з позовом до  відповідача у січні 2021, в якому просила  визнати рішення відповідача від 29.04.2020 № 3035/03-23 про відмову  їй в призначенні пенсії незаконним та необґрунтованим; зобов`язати відповідача призначити  їй  пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 (а.с. 1-3).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 29.11.2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області від 29.04.2020 «Про відмову в призначенні пенсії згідно п. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву  позивача від 29.04.2020 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання судових витрат (а.с. 84-86). 
Представник відповідача не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що  позивач має загальний стаж роботи 22 роки 4 місяці 23 дні, що недостатньо для призначення пенсії за ч. 1 ст. 26 Закону № 1058.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Справа розглянута поза датою, визначеною в ухвалі суду від 22 грудня 2021 року, з огляду на прийняття Верховною Радою України Законів України «Про правовий режим воєнного стану» від 24 лютого 2022 року  № 2102-IX, від 15 березня 2022 року  № 2119-IX, від 21 квітня 2022 року  № 2212-IX, від 22 травня 2022 року № 2263-1Х, якими в Україні введено  воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року і продовжено його до 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року.  
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що  позивач 29.04.2020 звернулась до управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області з заявою щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах (а.с. 58).
Управлінням Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області 29.04.2020 прийняте рішення «Про відмову в призначенні пенсії згідно п. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яке обґрунтоване наступним.
Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон) передбачено, що з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року жінки, які народилися з 1 квітня 1960 по 30 вересня 1960 року, мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 59 років та наявності страхового стажу не менше 26 років.
За наданими документами станом на 29.04.2020 позивач має загальний стаж роботи 22 роки 4 місяці 23 дні, що недостатньо для призначення пенсії за ч. 1 ст. 26 Закону.
Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу в призначенні пенсії позивачу управлінням  відмовлено. Отже дата, з якої позивач матиме право на пенсійну виплату, становить 04.07.2023 (а.с. 72-73).
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV(далі - Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Закон № 1058-IV).
За змістом ст. 8 Закону № 1058-IV громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи.
Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною 1 ст. 44 Закону України № 1058-IV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, далі Порядок № 22-1).
Перелік документів, що додаються до заяви про призначення, перерахунку та поновлення пенсії визначений Розділом 2 цього Порядку.
Підпунктом 2 п. 2.1 Порядку № 22-1 занотовано, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу, Порядок № 637).
За період роботи, починаючи з 1 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку, надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1 (зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 8 липня 2014 року за № 785/25562, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.
За п. 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.
Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абз. 2 пп. 3 п. 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (п. 4.3 Порядку № 22-1).
Пунктом 4.7 Порядку № 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії встановлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Як зазначалось раніше, 29.04.2020 позивач звернулась до управління за призначенням пенсії за віком.  
Для призначення пенсії були надані документи: - заява від 29.04.2020; - паспорт  від 15.12.1997; - довідка про присвоєння ідентифікаційного номера від 18.02.1999; - трудова книжка від 09.09.1981; - свідоцтво про народження  від 20.06.1981; - свідоцтво про народження  від 25.01.1991; - свідоцтво про народження  від 31.03.2003; - свідоцтво про шлюб  від 06.08.1985; - архівні довідки про стаж № 627, № 628 від 15.08.2019; - архівна довідка про стаж № 698 від 05.09.2019; - архівні довідки про стаж № 559 та № 561 від 30.07.2019; - архівна довідка про заробіток № 560 від 30.07.2019; - довідка про отримання допомоги № 295 від 04.07.2019 (а.с. 59).
При вирішенні справи суд враховує постанову Великої Палати Верховного Суду  в зразковій справі від 03.11.2021 № 360/3611/20:
«3 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148-VIII, що доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої  статті 114 такого змісту:
«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком  № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення  55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».
За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість згідно з пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону   № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.
У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом  № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформулювала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV».
Матеріалами справи підтверджено, що позивач після досягнення 50 років звернувся до відповідача із заявою та доданими до заяви документами про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах.
Таким чином відмова управління відповідача в призначенні позивачу, яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, мала страховий стаж роботи 22 роки  4 місяці 23 дні, пенсії за віком з посиланням недосягнення нею 55-річного пенсійного віку  є протиправною про що вірно зазначено судом першої інстанції.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не погоджується з відмовою суду позивачу в задоволенні вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. «б» статті 13 Закону України № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення», оскільки судом встановлено, що позивач на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, мала страховий стаж роботи 22 роки  4 місяці 23 дні.
Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити  їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2,   суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З урахуванням наведеного,   суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком на пільгових умовах, вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. «б» статті 13 Закону України № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» з дати звернення -29.04.2020, оскільки при повторному розгляді заяви вже нема чого досліджувати та з`ясовувати.
Наведені вище обставини дають підстави суду апеляційної інстанції підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах  за Списком № 2. В іншій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 5 ст. 250, ст. 311, п.4 ч. 1 ст. 317, ст. 321, ч.1 ст. 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                       П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 р.  - задовольнити частково.
Рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 р.   у справі № 360/296/21 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про  зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області  призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах  за Списком № 2. 
Прийняти в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області  про  зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області  призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах  за Списком № 2 задовольнити.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області  призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах  за Списком № 2 відповідно до п. «б» статті 13 Закону України № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» з 29.04.2020.   
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 8 червня 2022 року.

Колегія суддів:                                                                                               Г.М. Міронова
                                                                                                                       А.В. Гайдар
                                                                                                                       Е.Г. Казначеєв