Постанова 
Іменем України                                   
 
18 травня 2022 року                                 
м. Київ                                                          
                                                                        
справа № 357/4329/19
 
провадження № 61-20970св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
третя особа - державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Верестун Олексій Іванович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада             2021 рокуу складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В.,                 Музичко С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися           до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк»                                          (далі - АТ «Альфа-Банк»), третя особа - державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг»            Верестун О. І. (далі - державний реєстратор КП «Агенція адміністративних послуг»), про скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно, припинення права власності та поновлення запису про право власності.
 
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 07 березня 2007 року між ними та банком був укладений іпотечний договір, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним банком із ОСОБА_4 , за яким вони надали в іпотеку належну їм квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
У березні 2019 року їм стало відомо, що право власності на належну їм квартиру перейшло до банку, який звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.
Вважали, що рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, яка належали їм, є неправомірним. Банком не були дотримані вимоги статті 35 Закону України «Про іпотеку». Повідомлення, як зазначено у інформаційній довідці, вони від банку не отримували, були отримані повідомлення «Про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням». Проте, У відповідь на зазначене повідомлення, вони направили банку повідомлення про непогодження з розрахунком заборгованості та неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки. Приймаючи рішення про державну реєстрацію, державний реєстратор не перевірив додержання банком вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору. 
Вказували, що між сторонами не було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Суб`єктом оціночної діяльності не проводився огляд квартири. 
Крім того, зазначали, що банком проігноровано вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Ураховуючи викладене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 ,              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили суд: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46059490 від 20 березня 2019 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , прийняте державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Верестуном О. І.; припинити право власності                         АТ «Альфа-Банк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 30790214; поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1790932832103 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                           від 16 березня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень                                      (з відкриттям розділу) від 20 березня 2019 року з індексним номером 46059490 на квартиру АДРЕСА_2 , прийняте державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Верестуном О. І.
Припинено право власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 30790214.
Поновлено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1790932832103.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду мотивовано тим, що між сторонами не було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, державний реєстратор прийняв рішення за відсутності документів, на підставі яких мають бути проведені відповідні реєстраційні дії. При цьому, судом були враховані правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові                    від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 (провадження                                       № 14-486цс18).
Також судом першої інстанції вказано, що державним реєстратором не було враховано, що у квартирі зареєстрована та проживає малолітня дитина, тому у даному випадку необхідна попередня згода органу опіки та піклування.
Крім того, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що банк позбавлений можливості звернення до державного реєстратора для реєстрації права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки у справі № 357/14498/17 судом було відмовлено банку в позові про стягнення заборгованості з підстав пропуску строку позовної давності.
Задовольняючи позовні вимоги в частині поновлення запису про право власності за позивачами, суд першої інстанції виходив із того, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, допускається виключно з одночасним поновленням запису про право власності за позивачами.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                           від 16 березня 2021 року в частині задоволення позовних вимог                      ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1790932832103 скасовано.
Ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В іншій частині рішення суду першої інстанції змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про те, що дії державного реєстратора щодо реєстрації за банком права власності на спірну квартиру є незаконні, оскільки відсутній договір про задоволення вимог іпотекодержателя не відповідає вимогам закону та встановленим фактичним обставинам, оскільки у пункті 4.5.3. договору іпотеки від 07 березня 2007 року міститься іпотечне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Зазначене застереження надавало банку право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в позасудовому порядку.
Посилання суду першої інстанції на те, що у спірній квартирі зареєстрована та проживає малолітня дитина, тому необхідна попередня згода органів опіки та піклування апеляційний суд вважав помилковим, оскільки неповнолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у спірній квартирі після підписання іпотечного договору. 
Проте, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки в даному випадку порушує норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Крім того, апеляційний суд вважав, що такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про державну реєстрацію та його поновлення, ЗаконУкраїни «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»не передбачає.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржуване судове рішення в частині зміни мотивувальної частини скасувати та залишити в силі в цій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2021 року.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних про поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на квартиру не оскаржується тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом не перевіряється.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно змінив мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, безпідставно не врахувавши правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 (провадження № 14-486цс18), викладені в аналогічних правовідносинах.
При цьому, наголошує, що Велика Палата Верховного Суду не відступала від наведеного висновку та не уточнювала його.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
07 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 ,                   ОСОБА_3 , ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань перед іпотекодержателем за договором кредиту № 385/21/07-Пі, укладеним між позичальником та іпотекодавцями 07 березня 2007 року, а також зобов`язань іпотекодавців за цим договором, нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 66 кв. м, житловою площею 39,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору, вартість предмету іпотеки за згодою сторін - 237 350 грн, що за офіційним курсом Національного банку України становить 47 000 доларів США.
 
Пунктом 4.5.3. іпотечного договору, передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один зі наступних способів: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37Закону України «Про іпотеку».
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 19 березня 2019 року державний реєстратор Верестун О. І. КП «Агенція адміністративних послуг», зареєстрував право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,                                       за АТ «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ: 00039019. Підстава виникнення права власності: іпотечний договір, серія та номер: 334, виданий 07 березня             2007 року, видавник: приватний нотаріус Величко О. Л., повідомлення, серія та номер: б/н, видавник: АТ «Укрсоцбанк». Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46059490 від 20 березня 2019 року, ОСОБА_6 КП «Агенція адміністративних послуг».
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
28 січня 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2022 року справу призначено до розгляду.

 

2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення                        ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вказують неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 12 грудня            2018 року у справі № 199/1276/17, від 23 січня 2019 року у справі                     № 306/1224/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц та постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі                               № 367/7589/15-ц, від 13 листопада 2020 року у справі № 303/4230/18, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.
 
Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. 
Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання здійснюється у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
Судом встановлено, що у пункті 4.5.3 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
При цьому, згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
 
Суд першої інстанції правильно вказав, що правовою підставою переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки відповідно                               до статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 12 травня 2006 року) міг бути договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, та який був би правовою підставою для реєстрації права власності квартири за банком.
 
Встановивши, що між банком і позивачами відсутній договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання, та є правовою підставою для реєстрації права власності на квартиру за банком, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого правового висновку про те, що дії державного реєстратора щодо реєстрації за банком права власності на спірну квартиру не можна вважати законними.
 
При цьому, місцевим судом правильно враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 (провадження № 14-486цс18).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно, припинення права власності, суд апеляційної інстанції помилково вказав, що іпотечне застереження, яке міститься у пункті 4.5.3 договору іпотеки, надавало банку право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в позасудовому порядку.
 
Апеляційним судом безпідставно не було враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12 грудня               2018 року у справі № 199/1276/17 (провадження № 14-486цс18)                        з аналогічними обставинами справи.
 
Отже, вирішуючи спір в оскаржуваній частині, суд першої інстанції                   з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вказаних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 саме з наведеної підстави, а суд апеляційної інстанції помилково змінив мотивувальну частину законного та обґрунтованого рішення суду. 
 
При цьому, Верховний Суд зазначає, що решта мотивів для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог не має правого значення, оскільки за відсутності договору про задоволення вимог іпотекодержателя, банк              у будь-якому разі не мав права на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно із частинами першою, сьомою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до положення підпункту в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, зокрема, із зазначенням розподілу судових витрат, понесених         у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Ставка, що була сплачена заявниками при поданні касаційних скарг складала 1 536,8 грн за кожного, що підтверджується відповідними квитанціями, тому вказані суми коштів підлягають стягненню                                     з АТ «Альфа-Банк» на їх користь, оскільки колегія суддів скасовує судове рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині та залишає у силі рішення суду першої інстанції в цій частині.
 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року в частині зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції щодо позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно, припинення права власності скасувати.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                                   від 16 березня 2021 року в цій частині залишити в силі.
 
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судові витрати за сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 536 (однієї тисячі п`ятисот тридцяти шести) гривень              80 (вісімдесяти) копійок.
 
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судові витрати за сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 536(однієї тисячі п`ятисот тридцяти шести) гривень 80 (вісімдесяти) копійок.
 
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судові витрати за сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 536(однієї тисячі п`ятисот тридцяти шести) гривень 80 (вісімдесяти) копійок.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк