ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 серпня 2022 року	Львів	Справа № 300/136/22 пров. № А/857/8426/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                                   Курильця А.Р.,
суддів                                                       Гінди О.М., Кушнерика М.П., 
          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 27 квітня 2022 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області  про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-

суддя в 1-й інстанції - Григорук О.Б.,
час ухвалення рішення – 27.04.2022 року,  
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не вказано,

                                                          в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі – відповідач) про визнання неправомірною відмову та зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу періоди роботи у спілці пайовиків «Віра», реорганізованої у Фермерське господарство «Віра» з 04.02.1997 року по 23.04.2010 року і провести з 01.06.2021 року перерахунок пенсії за віком, призначеної відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV (далі – Закон № 1058) з врахуванням вищевказаного стажу.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 27 квітня 2022 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову про відмову в задоволенні позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно з індивідуальними відомостями позивача за спірний період відсутні дані про сплату страхових внесків, а тому ці періоди не підлягають включено в страховий стаж. Крім того, позивач із заявою про перерахунок пенсії встановленого зразка не звертався, а тому в управління відсутні правові підстави для проведення перерахунку. 
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком відповідно до Закону № 1058.
08.06.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо неврахування до трудового стажу періоду роботи у Фермерському господарстві "Віра" з 04.02.1997 по 23.04.2010.
За результатом розгляду заяви позивача відповідач відповіддю № 0900-0202-8/22931 від 02.07.2021 повідомив, що позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону № 1058 з урахуванням страхового стажу 16 років 3 місяці (коефіцієнт страхового стажу - 0,16250) та заробітної плати за період з 01.05.1980 по 31.10.1985 (згідно з довідкою), з 01.08.2005 по 31.08.2006 (згідно з даними реєстру застрахованих осіб), коефіцієнт заробітку - 0,92958. В матеріалах пенсійної справи позивача наявна довідка про реєстрацію Фермерського господарства "Віра" 09.03.2000 та довідка про зняття з обліку 23.04.2010. Посилаючись на ст. 34 Закону України "Про фермерське господарство" зазначено, що оскільки період роботи позивача в Фермерському господарстві "Віра" не підтверджений довідкою про сплату внесків, а також в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутні будь-які нарахування по даному фермерському господарству, тому підстав для зарахування до страхового стажу даного перебігу роботи немає.
Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Ст. 8 Закону № 1058 передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до ст. 1 Закону № 1058 страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Згідно зі ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Норми ст. 20 вищевказаного Закону передбачають, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Так, згідно ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Ст. 3 КЗпП України передбачено, що особливості праці членів фермерських господарств визначаються законодавством та їх статутами.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003 № 973-IV (далі – Закон № 973, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом).
Згідно із ст. 4 Закону № 973 головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа. Голова  фермерського  господарства  представляє фермерське 
господарство  перед  органами  державної  влади,   підприємствами, установами,   організаціями   та   окремими громадянами чи  їх об`єднаннями відповідно до закону.
Ст. 27 Закону № 973 визначено, що трудові відносини у фермерському господарстві базуються на основі праці його членів. Трудові відносини членів фермерського господарства регулюються Статутом, а осіб, залучених до роботи за трудовим договором (контрактом), законодавством України про працю.
Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону № 973 члени фермерського господарства і особи, які працюють у ньому за трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і пенсійному забезпеченню в порядку, встановленому законом.
Фермерське господарство у встановленому законом порядку реєструється  як  платник  внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в органах Пенсійного фонду України і  Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду загальнообов`язкового державного соціального  страхування  України на  випадок  безробіття,  Фонду  загальнообов`язкового  державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. 
Час роботи у фермерському господарстві членів господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), зараховується до загального і безперервного стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці і документів, що підтверджують сплату внесків на соціальне страхування. 
КЗпП України та Закон № 973 передбачають різний правовий статус членів фермерського господарства та найманих працівників, що працюють на фермерському господарстві. При цьому, прямо зазначається, що робота найманих працівників є трудовою діяльністю, що регулюється на загальних підставах, а робота членів фермерського господарства не регулюється КЗпП України, а регулюється окремими спеціальними нормативними актами (в даному випадку - Законом № 973 та Статутом фермерського господарства).
Таким чином законодавство не визнає роботу членів фермерського господарства найманою працею.
Ч. 1 ст. 1 Закону № 973 передбачено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.
Отже член фермерського господарства не є найманим працівником господарства, від своєї діяльності він отримує прибуток, а не заробітну плату.
Відповідно до Закону № 1058 загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню 
підлягають, зокрема, члени колективних та орендних підприємств, сільськогосподарських  кооперативів та фермерських господарств, у тому числі тих, які обрали особливий спосіб   оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок,  придбали спеціальний торговий патент). 
З матеріалів справи вбачається, що ФГ «Віра» зареєстровано як юридична особа 03.03.2000 року та 23.04.2010 року внесено запис про припинення державної реєстрації юридичної особи.
Згідно записів Трудової книжки колгоспника № 2387 у період з 16.03.2000 по 23.04.2010 позивач був директором у Фермерському господарстві "Віра" (а.с. 9).
Таким чином, позивач був безпосередньо особою, яка мала відповідати, в тому числі, і за повноту сплати страхових внесків. 
Посилання позивача на довідку № 4142/10/19-030 від 02.04.2007, видану ДПІ в Снятинськиму районі, згідно якої ФГ "Віра" станом на 02.04.2007 заборгованості по платежах до бюджету немає (а.с. 11) та лист Головного управління ДПС в Івано-Франківській області № 1329/10/09-19-52-33-25 від 12.08.2020, згідно якого ФГ "Віра" перебувало на податковому обліку з 16.03.2000 по 27.04.2010 колегія суддів до уваги не бере, оскільки як зазначено самим податковим органом, останній розпочав процедуру адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 01.10.2013 у зв`язку з набранням чинності Законами України від 04.07.2013 № 404-VII "Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" та від 04.07.2013 № 406-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи". Враховуючи наведене, податковий орган не здійснював адміністрування єдиного внеску протягом вказаного періоду перебування на обліку юридичної особи (а.с. 12).
Такі внески мали сплачуватись до органів Пенсійного фонду. 
Щодо періоду роботи з 04.02.1997 року по 15.03.2000 року керуючим спілкою пайовиків «Віра», колегія суддів зазначає, що така спілка, як вид кооперації, не була зареєстрована як юридична особа чи об`єднання громадян (відповідно до листа Коломийського об`єднаного управління ПФУ в Івано-Франківській області № 10519/04.1 від 28.08.2017, згідно бази даних за період з 1997-2003 роки Пайове господарство не зареєстроване (а.с. 38), грунтувалась на особистій трудовій участі її членів, а тому відповідно до Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» обов`язку сплати внесків до Пенсійного фонду не мала. 
Відповідно до ч.4 ст. 24 Закону № 1058  періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачала, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Закон України "Про пенсійне забезпечення" не розрізняв правові поняття «страховий стаж» та «стаж роботи». Термін «страховий» стаж введене Законом № 1058, який набув чинності з 01.01.2004 року. Таким періодом вважається час, коли особа або роботодавець сплачували страхові внески у Пенсійний фонд України. До 01.01.2004 стаж називали трудовим. Трудовий стаж — це той період роботи, який підтверджують записи у трудовій книжці або інші документи. Основним документом, який підтверджує такий стаж, є трудова книжка. Періоди трудового стажу, набутого до 2004 року, зараховуються до страхового стажу. 
Таким чином, спірний період з 04.02.1997 року по 15.03.2000 року підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Проте, оскільки законодавство вимагало сплати страхових внесків за члена фермерського господарства, то період з 2000 року по 2010 рік протягом якого за позивача не сплачувались внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не підлягає зарахуванню до страхового стажу.
Посилання позивача на те, що він не є відповідальним за сплату страхових внесків колегією суддів не враховується, оскільки як керівник юридичної особи він є відповідальним за повноту та правильність нарахування відповідних внесків.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що таке, через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 308,311,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                       п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 27 квітня 2022 року у справі № 300/136/22 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до загального трудового стажу період роботи з 04.02.1997 по 15.03.2000 у спілці пайовиків «Віра».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до загального трудового стажу період роботи з 04.02.1997 по 15.03.2000 у спілці пайовиків «Віра».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити з 01.06.2021 перерахунок пенсії ОСОБА_1 за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з врахуванням періоду роботи з 04.02.1997 по 15.03.2000 у спілці пайовиків «Віра».
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 03 серпня 2022 року.