Постанова
Іменем України
 
03 травня 2022 року
місто Київ
 
справа № 520/5386/15-ц
провадження № 61-3496св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Одеської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2018 року, постановлене суддею Пучковою І. М., та постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: Князюка О. В., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М., 
також касаційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року, постановлене суддею Петренком В. С., та постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: Князюка О. В., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у квітні 2015 року звернулася до суду з позовом про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, визнання права власності на 14/30 часток домоволодіння.
Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що згідно з протоколом засідання правління Колгоспу ім. 51-ї Перекопської дивізії Приморського району м. Одеси від 15 лютого 1958 року № 8 ОСОБА_4 , члену цього колгоспу, виділена земельна ділянка під забудову за адресою: АДРЕСА_1 . Після завершення будівництва житлового будинку з надвірними спорудами згідно з рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 28 липня 1961 року № 481 визнано право власності на будинок за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_4 .
На підставі зазначеного рішення ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності від 09 серпня 1961 року на житловий будинок. ОСОБА_4 працювала у колгоспі до 01 березня 1964 року, що давало підстави відносити побудований будинок до суспільної групи як колгоспний двір. Окрім неї, членом колгоспного двору був її неповнолітній на той час син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до примірного Статуту сільськогосподарської артілі, прийнятого з`їздом колгоспників-ударників, затвердженого РНК СРСР та ЦК ВКП від 17 лютого 1935 року, житловий будинок був власністю колгоспного двору. Усупереч рішенню виконкому, свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння видане не на колгоспний двір, а лише на його голову ОСОБА_4 .
У зв`язку з цим позивач вважала свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 09 серпня 1961 року та рішення виконкому Приморської райради депутатів від 28 липня 1961 року такими, що порушили право власності та позбавили частки майна ОСОБА_5 .
Позивач вважала, що оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на час будівництва будинку та на час припинення існування колгоспного двору були членами колгоспного двору, тому набули право спільної власності на домоволодіння у рівних частках, тобто по 1/2.
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, спадкоємцями якої були ОСОБА_5 та ОСОБА_2 
ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 23 квітня 2001 року за реєстровим № 3-1400, за змістом якого заповіла весь будинок своєму синові ОСОБА_5 та дочці ОСОБА_2 у частках: синові - 2/5 частки будинку, дочці - 3/5 частки будинку.
На підставі заповіту видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20 березня 2003 року. У заповіті та свідоцтві про право на спадщину за заповітом спадковим майном зазначено весь житловий будинок, хоча його половина належала ОСОБА_5 , тому заповіт є частково недійсним, а свідоцтво про право на спадщину за заповітом підлягає визнанню недійсним.
Позивач стверджувала, що відповідно до заповіту спадкове майно, яке складається з 1/2 частки житлового будинку, має бути розподілене таким чином: ОСОБА_2 - 3/5 від 1/2 частки будинку, що буде складати 3/10 частки будинку, та ОСОБА_5 - 2/5 від 1/2 частки будинку, що буде складати 2/10 частки будинку. Інша 1/2 частка будинку належала не ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 , тому у цілому йому після розподілу спадкового майна повинно належати 1/2 + 2/10 = 7/10 частки будинку.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , за життя заповіт не склав. Його спадкоємцями є дружина ОСОБА_1 , сини ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . ОСОБА_7 шляхом подання відповідної заяви нотаріусу відмовитися від своєї частки на користь ОСОБА_1 ОСОБА_6 від спадщини відмовився на користь інших спадкоємців, не вчинив дії з прийняття спадщини. Тому після смерті ОСОБА_5 його 7/10 часток будинку повинні бути розподілені у розмірі 2/3 від 7/10 часток будинку ОСОБА_1 , тобто, 14/30 часток будинку, а 1/3 від 7/10 часток будинку - ОСОБА_3 , тобто 7/30 часток будинку.
Стислий виклад позиції ОСОБА_3 
ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 визнав частково та звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив:
- визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 09 серпня 1961 року;
- визнати частково недійсним заповіт ОСОБА_4 від 23 квітня 2001 року у частині визначення обсягу спадкового майна та у частині визначення порядку користування будинком;
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20 березня 2003 року;
- визнати за ним у порядку спадкування право на 7/30 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , та у цілому складається з: літ. «А» - житлової будівлі, загальною площею 68, 9 кв. м, житловою площею 36, 9 кв. м, та надвірних споруд: літ. «Г» - літня кухня, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «Ж» - сарай, «З» - гараж, «Л» - сарай, «И» - стіни, «К» - навіс, ІІ, ІІІ - теплиці, № 2-8 - огорожа, 
«І» - мостіння, що розташовані на земельній ділянці, площею 895, 00 кв. м.
Відповідач посилався на те, що свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, видане 09 серпня 1961 року Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради депутатів трудящих, є недійсним у зв`язку з його невідповідністю рішенню виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29 (28) липня 1961 року № 481 та чинному на той час законодавству.
Оскаржуючи заповіт, відповідач навів такі міркування, що у заповіті зазначено про приміщення, які відходять у користування кожному спадкоємцеві. Водночас при визначенні порядку користування спадковим майном, визначеним у заповіті, приміщення не відповідають заповідальним часткам, а також не відповідають майновим правам членів колгоспного двору, яким належав весь будинок.
За таких обставин вважав, що заповіт у частині зазначення спадкового майна та у частині визначення порядку користування має бути визнаним частково недійсним.
Оскільки до виданого 20 березня 2003 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом як до спадкового майна включена частина домоволодіння, яка не була спадковим майном і належала не ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 , відповідач вважав, що свідоцтво підлягає визнанню недійсним.
Враховуючи, що ОСОБА_5 належала інша 1/2 частка домоволодіння, яка не входила до спадкового майна його померлої матері ОСОБА_4 , тому ОСОБА_5 , з урахуванням його частки та частки у спадщині, повинно було належати: 1/2 + (1/2*2/5) = 7/10. Після смерті ОСОБА_5 від належного йому на день смерті майна (7/10 домоволодіння) 2/3 частки повинні перейти у власність ОСОБА_1 , а 1/3 - ОСОБА_3 .
Стислий виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_2 проти первісного та зустрічного позовів заперечувала, просила застосувати правила про позовну давність.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 26 грудня 2018 року Київський районний суд м. Одеси відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 .
Додатковим рішенням від 03 квітня 2019 року Київський районний суд м. Одеси відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Постановою від 28 січня 2021 року Одеський апеляційний суд змінив рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2018 року у частині обчислення строку щодо обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності. В іншій частині рішення апеляційний суд залишив без змін.
Постановою від 28 січня 2021 року Одеський апеляційний суд залишив без змін додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року.
Відмовляючи у задоволенні позовів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зазначив, що побудований ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними спорудами належав до суспільної групи колгоспний двір і має належати на праві спільної сумісної власності всім членам колгоспного двору, незалежно від статі та віку, тобто ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5 .
За таких обставин суд вважав, що видане Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради трудящих м. Одеси свідоцтво від 09 серпня 1961 року про право особистої власності ОСОБА_4 на домоволодіння суперечить рішенню виконкому від 28 липня 1961 року № 481, а тому має бути визнане недійсним, оскільки цим були порушені права малолітнього ОСОБА_5 на свою частку майна у колгоспному дворі, яка була рівною з часткою іншого члена колгоспного двору ОСОБА_4 .
Суд вважав, що оскільки ОСОБА_4 на день складення заповіту мала у власності не весь житловий будинок на АДРЕСА_1 , а лише його половину, то внесення до заповіту майна, що не належало їй, як заповідачу, не відповідало вимогам статті 534 ЦК Української РСР. Суд погодився з доводами ОСОБА_3 про те, що станом на день складення заповіту чинне на той час законодавство не передбачало права заповідача внести до заповіту умови про порядок користування спадковим майном. За таких обставин суд визнав обґрунтованими доводи первісного та зустрічного позовів про часткове визнання недійсним заповіту у частині визначення розміру спадкового майна та у частині визначення порядку користування спадковим майном. Щодо розподілу свого майна у пропорціях 2/5 синові ОСОБА_5 та 3/5 дочці ОСОБА_2 суд вважав, що немає правових підстав для визнання заповіту недійсним у цій частині, оскільки це відповідало вільному волевиявленню спадкодавця.
Оскільки розмір спадкового майна у заповіті від 23 квітня 2001 року не відповідав фактичному праву власності спадкодавця на заповідане майно, то видане на підставі частково недійсного заповіту свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20 березня 2003 року також за висновками суду також мало бути визнане недійсним.
За таких обставин суд вважав частково обґрунтованими позовні вимоги первісного та зустрічного позовів про визнання за ОСОБА_1 права власності у порядку спадкування на 14/30 часток домоволодіння, а за ОСОБА_3 - на 7/30 часток домоволодіння, як спадкоємцями ОСОБА_5 .
Водночас суди першої та апеляційної інстанцій застосували до спірних правовідносин позовну давність, у зв`язку з чим відмовили у задоволенні первісного та зустрічного позовів.
Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що відповідач на підтвердження обставин складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, не надала належних доказів, зокрема, квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжних доручень з відміткою банку або інших банківських документів, касових чеків, посвідчень про відрядження тощо.
Апеляційний суд відхилив квитанції до прибуткового касового ордера, датовані раніше дати ухвалення у справі додаткового рішення, оскільки ОСОБА_2 не надала будь-яких доводів щодо неможливості надання таких доказів під час розгляду цього питання у суді першої інстанції.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_2 
ОСОБА_2 02 березня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, ОСОБА_2 .
Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначила як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень те, що:
-              суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 283/2065/14-ц (провадження № 61-19098св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 813/481/18, від 02 жовтня 2019 року у справі № 815/1479/18, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18. Відповідно до зазначених висновків при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. У справі, що переглядалася, суд касаційної інстанції здійснював оцінку доводів про те, що ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правову допомогу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції не вирішив це питання при ухваленні рішення по суті за наявності доказів витрат на професійну правничу допомогу. Заявник зазначає, що у строки, визначенні статтею 141 ЦПК України, надала до суду докази на підтвердження надання правової допомоги та витрат, які мають бути сплачені заявником;
- суд першої інстанції застосував положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який втратив чинність.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_3 надав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. На переконання відповідача, оскаржувані ОСОБА_2 судові рішення відповідають правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Посилання на правові висновки Верховного Суду у касаційній скарзі, на переконання ОСОБА_3 , є помилковими.
Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_3 
ОСОБА_3 30 березня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року у частині застосування позовної давності до вимог ОСОБА_3 , ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, ОСОБА_3 
Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначив як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень те, що:
- розгляд апеляційної скарги здійснив неповноважений суд за відсутності заявника у зв`язку із забороною допуску учасників справи до зали судового засідання;
- апеляційний суд незаконно відхилив клопотання про відкладення апеляційного розгляду саме з підстав чинення перешкод судом у допуску до зали засідань, а не у зв`язку з карантином, як помилково зазначив суд апеляційної інстанції. Безпідставним є висновок суду апеляційної інстанції щодо неподання заявником доказів неможливості участі в судовому засіданні у режимі відеоконференції, оскільки процесуальним законом не визначено обов`язок сторони брати участь у розгляді справи саме у режимі відеоконференції. За зазначеними обставинами відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права;
- суд апеляційної інстанції не дослідив письмові докази на підтвердження того, що позовна давність не пропущена, зокрема встановлений Київським районним судом м. Одеси факт втрати провадження у справі № 1512/2/2184/11 за позовом ОСОБА_5 щодо оскарження заповіту;
- суд першої інстанції не розглянув клопотання про визнання поважними причини пропуску позовної давності;
- суди першої та апеляційної інстанцій неправильно визначили перебіг позовної давності у спірних правовідносинах.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 22 березня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року.
Ухвалою від 20 травня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 .
Ухвалою від 27 квітня 2022 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені 
пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційних скарг та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що згідно з протоколом засідання правління Колгоспу ім. 51-ї Перекопської дивізії Приморського району м. Одеси від 15 лютого 1958 року № 8 члену зазначеного колгоспу ОСОБА_4 виділена земельна ділянка, площею 0, 15 га, під забудову та город.
Відповідно до рішення об`єднаних загальноколгоспних зборів колгоспників Колгоспу ім. 51-ї Перекопської дивізії та Колгоспу ім. Карла Лібкнехта Приморського району м. Одеси від 28 лютого 1958 року ці колгоспи об`єднані в один колгосп, якому присвоєно назву «Колгосп ім. Карла Лібкнехта».
Рішенням від 29 (28) липня 1961 року № 481 виконком Приморської райради депутатів трудящих визнав за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_4 , право власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 .
Житлово-комунальний відділ виконкому Приморської райради депутатів трудящих на підставі рішення виконкому Приморської райради депутатів трудящих 09 серпня 1961 року видав ОСОБА_4 свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, що розташоване у АДРЕСА_1 .
ОСОБА_4 23 квітня 2001 року склала заповіт, яким заповіла належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , таким чином: 3/5 часток житлового будинку - дочці ОСОБА_2 , а 2/5 - сину ОСОБА_5 .
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з запитом Третьої одеської державної нотаріальної контори до Одеського міського бюро технічної інвентаризації від 07 червня 2002 року № 1915 нотаріус просив видати ОСОБА_5 довідку-характеристику на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , який належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 громадянці ОСОБА_4 .
Зазначена довідка-характеристика у січні 2003 року видана ОСОБА_5 . У довідці-характеристиці зазначено, хто є власником об`єкта нерухомості та документ, на підставі якого підтверджується право власності об`єкта нерухомості за ОСОБА_4 - свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 09 серпня 1961 року, та частка, якою володіє власник, - одна ціла.
Державний нотаріус Третьої одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С. В. 20 березня 2003 року видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким спадкоємцями зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 на 2/5 спадкового майна є її син ОСОБА_5 та на 3/5 спадкового майна - її дочка ОСОБА_2 . У цілому спадкове майно складалося з кам`яної житлової будівлі, загальною житловою площею 36, 9 кв. м, та надвірних споруд: літ. «Г» - літня кухня, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «Ж» - сарай, «З» - гараж, ІІ, ІІІ - теплиці, № 2-8 - огорожа і мостіння на земельній ділянці, площею 895, 00 кв. м. На самовільно збільшений на 11, 0 кв. м гараж літ. «З» свідоцтво про право на спадщину не видавалося.
У свідоцтві про право на спадщину зазначено, що спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, «...складається з житлового будинку з надвірними спорудами, ...що належить померлій на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Житлово-комунальним відділом Приморської Райради депутатів трудящих м. Одеси 09 серпня 1961 року…».
Земельна ділянка ОСОБА_4 відведена Колгоспом ім. 51-ї Перекопської дивізії, а не виконкомом міської чи районної Ради депутатів трудящих, тому суд зробив висновок, що земельна ділянка ОСОБА_4 відведена не під будівництво індивідуального будинку, а для колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_4 .
04 серпня 2003 року ОСОБА_5 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про поділ домоволодіння у натурі та про визначення порядку користування земельною ділянкою, 
справа № 1512/2-2184/11.
01 лютого 2008 року ОСОБА_5 доповнив позовну заяву вимогами про визнання недійсним заповіту від 23 квітня 2001 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 березня 2003 року, у зв`язку з тим, що йому стало відомо, що домоволодіння було побудоване як колгоспний двір, членом якого він був, а не як індивідуальний житловий будинок.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За життя ОСОБА_5 цивільна справа № 1512/2-2184/11 не була розглянута.
Після його смерті як правонаступника у справі № 1512/2-2184/11 залучено ОСОБА_1 .
ОСОБА_3 був залучений до участі у справі як третя особа, який 03 квітня 2012 року заявив самостійні вимоги про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
06 травня 2015 року Київський районний суд м. Одеси 
у справі № 1512/2-2184/11 позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишив без розгляду.
Після смерті ОСОБА_5 спадщину за законом прийняли його дружина ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 , які 30 листопада 2010 року та 26 жовтня 2010 року, відповідно, звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.
ОСОБА_7 (син ОСОБА_5 ) 30 листопада 2010 року від своє частки спадщини відмовився на користь ОСОБА_1 
ОСОБА_6 у встановлений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк не подав заяву про прийняття спадщини і не проживав зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, а тому є таким, що не прийняв спадщину і від спадщини відмовився на користь інших спадкоємців згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, яка є чинною на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 .
1.                  Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі ОСОБА_3 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Верховний Суд врахував, що ОСОБА_3 , звертаючись до суду із позовом, діяв як спадкоємець ОСОБА_5 , який, за твердженнями позивача, був співвласником спірного майна, яке відносилося до колгоспного двору, проте протиправно було оформлено лише за ОСОБА_4 .
Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовували майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.
Згідно із частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
Частиною другою статті 123 ЦК Української РСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Відповідно до усталеної судової практики спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили та такі обставини не заперечуються учасниками справи, що майно, на яке ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, належало до колгоспного двору відповідно до рішення виконкому Приморської райради депутатів трудящих м. Одеси від 28 липня 1961 року № 481, а тому обґрунтованими є вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння та про визнання недійсним заповіту у частині визначення розміру спадкового майна та у частині визначення порядку користування спадковим майном.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновків про обґрунтованість пред`явлених позовних вимог та про пропуск позивачем позовної давності.
В оцінці таких висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а також в оцінці доводів касаційної скарги щодо неправильного застосування судами правил позовної давності до спірних правовідносин Верховний Суд врахував таке.
Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у 
справі № 57/314-6/526-2012 зазначив, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.
При цьому, за змістом статті 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.
Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Отже, за змістом частини першої статті 261 ЦК України законодавець виходить (в оцінці початку перебігу позовної давності) не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти».
Визначаючи початковий момент перебігу позовної давності у спірних відносинах, Верховний Суд врахував, що право на позов у ОСОБА_5 як члена колгоспного двору виникло, відповідно, з видачею 28 липня 1961 року оспорюваного свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння.
Відповідно до статей 44, 45 ЦК Української РСР 1922 року (чинного на момент видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння) права на позови зникають зі спливом трьохлітнього строку (позовна давність), якщо в законі не встановлено інший строк давності. Перебіг позовної давності починається з часу виникнення права на подання позову.
За правилами статей 71, 76 ЦК Української РСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Верховний Суд врахував, що на момент видачі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння ОСОБА_5 виповнилося 8 років, а повноліття він досягнув у 1971 році.
ОСОБА_5 за життя не оскаржував цього свідоцтва, прийняв спадщину у розмірі, визначеному у заповіті, хоча йому було відомо про те, що ОСОБА_4 оформила право особистої власності на домоволодіння, що входило до колгоспного двору, про що свідчить текст свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а також доповнень до позову ОСОБА_5 від 01 лютого 2008 року, в яких зазначено про те, що ОСОБА_5 було відомо про наявність рішення виконкому Приморського Райради депутатів трудящих від 28 липня 1961 року № 481 (зазначено, що копія такого рішення уже наявна в матеріалах справи). Проте питання визнання недійсним свідоцтва про право власності за ОСОБА_4 не було предметом позову. Вимога про скасування свідоцтва про право власності на домоволодіння була пред`явлена лише 16 квітня 2015 року правонаступником спадкодавця ОСОБА_1 .
Доводи касаційної скарги про те, що на строки звернення до суду з позовом впливав тривалий розгляд справи № 1512/2/2184/11 за позовом ОСОБА_5 , правонаступником якого залучено ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про поділ у натурі спадкового майна, є помилковими, оскільки, як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, із вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння звернулася у 2015 році вперше спадкоємець ОСОБА_5 ОСОБА_1 , яка була залучена до участі у справі як правонаступник ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 з такими вимогами за життя не звертався.
Верховний Суд наголошує, що як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 , оскаржуючи свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, діють як спадкоємці ОСОБА_5 , який в межах строку позовної давності не оскаржив таке свідоцтво, так само як і не оскаржив це свідоцтво за спливом позовної давності з відповідним обґрунтуванням поважності причин пропуску позовної давності.
Потрібно враховувати, що право на оскарження свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння у ОСОБА_3 не могло виникнути до прийняття спадщини після смерті батька, оскільки за життя ОСОБА_5 мав таке право як член колгоспного двору, проте таким правом не скористався, а тому його спадкоємці, приймаючи спадщину, вважаючи, що спадкодавець мав право на частку у спірному майні, вправі оскаржити свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння саме з тих підстав, що таке свідоцтво порушує їхні права як спадкоємців ОСОБА_5 .
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Потрібно враховувати, що до смерті ОСОБА_5 ОСОБА_3 особисто не мав права чи інтересу щодо колгоспного двору, оскільки не був його членом та/або власником, а тому не вправі був самостійно оскаржувати таке свідоцтво з тих підстав, що воно порушує права його батька - ОСОБА_5 як члена колгоспного двору. Правом на позов наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме належного їй права іншою особою. 
Надалі, разом з переходом прав на спадкове майно (з моменту прийняття спадщини) права на його захист перейшло до спадкоємців колишнього члена колгоспного двору, яким є ОСОБА_3 .
Спадкоємці як універсальні спадкоємці особи спадкодавця у всіх його цивільних відносинах (окрім тих, у яких за законом не допускається перехід прав та обов`язків до спадкоємців, нерозривно пов`язаних з особою спадкодавця) замінюють собою померлу особу у цих правових відносинах без зміну усіх інших їх ознак та з незмінними змістом, правами та обов`язками. Для спадкоємців право на судовий захист спадкового майна зберігається та існує у межах механізму регулювання тих цивільних відносин, що виникли за життя спадкодавця. А отже, з прийняттям спадщини для спадкоємців наново не розпочинається перебіг позовної давності для надання тих прав та інтересів, що були порушені за життя спадкодавця.
Тож позовна давність за вимогою про визнання свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння спливла ще за життя ОСОБА_5 , оскільки його право було порушене з моменту видачі 28 липня 1961 року оспорюваного свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння. При цьому, суд першої інстанції встановив, що документально підтверджено, що про порушене право ОСОБА_5 об`єктивно мав можливість дізнатися з моменту видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (20 березня 2003 року), у якому було зазначено, на підставі якого правовстановлюючого документа володіла спадкодавець  ОСОБА_4 спірним майном. Натомість апеляційний суд встановив, що достеменно ОСОБА_5 було відомо про порушення своїх прав на спірне домоволодіння з 01 серпня 2008 року, коли він звернувся до суду з позовом.
За таких обставин помилковими є доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій мали дослідили матеріали 
справи № 1512/2-2184/11 для визначення перебігу позовної давності, а також поважних причин пропуску позовної давності.
Звернення до суду ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_5 у межах справи № 1512/2-2184/11 з вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння не може переривати позовної давності з тих підстав, що суд залишив позов без розгляду за заявою позивача.
Відповідно до частини першої статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.
Додатково Верховний Суд врахував, що перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-3030цс16. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.
Так само лише факт тривалого розгляду іншої судової справи не може свідчити про наявність обставин, які унеможливили ОСОБА_5 своєчасно оскаржити свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння.
При цьому не підлягають врахуванню доводи касаційної скарги про те, що суди не розглянули клопотання ОСОБА_3 про визнання поважними причин пропуску позовної давності, оскільки такому клопотанню надав оцінку суд апеляційної інстанції, зазначивши, що у цій справі позивач не довів обставин, що свідчили б про поважність причин пропущення позовної давності.
Резюмуючи, Верховний Суд встановив обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про застосування позовної давності до вимог про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності та відмови у задоволенні позову в цій частині саме з цієї підстави.
Також обґрунтованими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про застосування позовної давності до позовних вимог про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що  ОСОБА_4 склала заповіт 23 квітня 2001 року, померла заповідач 26 травня 2002 року, а ОСОБА_5 отримав оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за оспорюваним заповітом 20 березня 2003 року.
Із позовом про оскарження заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 звернувся 01 лютого 2008 року у справі № 1512/2-2184/11, який залишений без розгляду 06 травня 2015 року за заявою ОСОБА_3 .
За таких обставин заповіт та свідоцтво про право на спадщину за заповітом оскаржено як ОСОБА_5 , так і його спадкоємцем ОСОБА_3 зі спливом позовної давності до цих позовних вимог.
Водночас, оцінюючи доводи касаційної скарги про те, що позовна давність за позовними вимогами про визнання права власності у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5 не спливла, Верховний Суд врахував таке.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).
Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Тож відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець вправі звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.
У разі коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.
Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.
Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 559/2667/13-ц (провадження № 61-1416св18) зазначив, що обґрунтованим є висновок, за яким свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.
Верховний Суд врахував, що у справі, яка переглядається, підставою звернення до суду з позовною вимогою про визнання права власності у порядку спадкування ОСОБА_3 визначив ті обставини, що існує спір щодо спадкового майна, зокрема щодо частки батька ОСОБА_5 у майні, яке було оформлено за ОСОБА_4 на праві особистої власності. Враховуючи, що у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновків, що свідоцтво про право особистої власності, заповіт та свідоцтво про право на спадщину за заповітом є дійсними, у задоволенні вимог про їх визнання недійсними відмовлено, інших перешкод в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, зокрема відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_3 не має, обґрунтованим є висновок про відмову у задоволенні цієї позовної вимог з тих підстав, що позивач не довів порушення його прав як спадкоємця ОСОБА_5 .
При цьому ОСОБА_3 не довів, що у нього існують перешкоди в отриманні в порядку спадкування 2/15 часток спірного домоволодіння (1/3 від успадкованих ОСОБА_5 2/5 часток у спірному домоволодінні), суди не встановили обставин того, що нотаріус відмовив спадкоємцю у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначені частки, а так само існують будь-які перешкоди в отриманні свідоцтва про право на спадщину саме на таку за розміром частку спадкового майна.
Стосовно ж права ОСОБА_3 на спадкування 7/30 часток у спірному домоволодінні, то позивач не довів, що спадкодавець за життя звернувся за захистом свого порушеного права про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння або взагалі заперечував проти того, що його мати ОСОБА_4 оформила 09 серпня 1961 року на своє ім`я право на усе спірне домоволодіння на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1 . За відсутності рішення компетентного органу про скасування або визнання незаконним зазначеного свідоцтва Суд виходить з того, що спадкодавцю за життя не належали 7/10 часток у спірному домоволодінні (1/2 як член колгоспного двору та успадковані 2/5 від 1/2 частки ОСОБА_4 у спірному домоволодінні), з яких 1/3 переходить у порядку спадкування до ОСОБА_3 .
Верховний Суд виходить з того, що одним із завдань цивільного законодавства є забезпечення стабільності цивільних відносин, які не можуть надто тривалий період перебувати у стані невизначеності з безперервним існуванням загрози застосування заходів судового захисту. І тоді, коли спадкодавець за життя погодився з певним розподілом належних йому матеріальних благ, знав про порушення свого права, проте не скористався своїм правом на його захист (не оскаржив свідоцтво про право особистої власності ОСОБА_4 на домоволодіння), його спадкоємці не вправі розраховувати на власне право оспорити по суті такі рішення, які ухвалив за життя спадкодавець.
Щодо доводів ОСОБА_3 про розгляд справи неповноважним судом за відсутності заявника
Заперечуючи проти оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, заявник стверджував, що апеляційний суд створив перешкоди у доступі до участі у розгляді справи, відхилив клопотання про відкладення розгляду справи, а тому такий суд не можна розглядати як законний суд у контексті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Верховний Суд врахував, що судове засідання у справі, яка переглядається, було призначене апеляційним судом на 28 січня 2021 року.
На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини другої статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України від 17 березня 2020 року № 19, постанови головного державного санітарного лікаря України від 09 травня 2020 року № 16, рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та для забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань.
Водночас апеляційний суд рекомендував учасникам судових процесів:
- подавати до суду заяви про розгляд справ за їхньої відсутності за наявними в справі матеріалами;
- утриматися від відвідування приміщення суду, особливо за наявності захворювання (втрата нюху та смаку, слабість, кашель, задуха, утруднення дихання, підвищення температури тіла тощо);
- брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 212 ЦПК України, на підставі відповідної заяви. Ця рекомендація особливо стосується випадків, коли інтереси учасників справи представляють адвокати, які мають технічну можливість підключення до системи відеоконференцзв`язку EasyCon. Неподання такої заяви адвокатом, в залежності від обставин справи, може бути розцінене судом як зловживання процесуальними правами, спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи у розумні строки, та дає право суду застосовувати способи реагування до органів адвокатського самоврядування;
- знайомитися з матеріалами справ після завершення карантину;
- всі документи (заяви, скарги, відзиви, клопотання тощо) подавати до суду в електронному вигляді на електронну адресу апеляційного суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд» або поштою.
Представник заявника був обізнаний про таке рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду, про що свідчить зміст заяви від 26 січня 2021 року про відкладення розгляду справи. Саме тимчасове зупинення розгляду справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинення їх допуску до залів судових засідань і стало причиною для відкладення розгляду справи апеляційним судом за клопотанням представника заявника (т. 3, а. с. 153). У зазначеній заяві не наведено інших причин, окрім згаданого рішення зборів суддів.
Відповідно до цього ж рішення зборів суддів рекомендовано учасникам судових процесів брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 212 ЦПК України, на підставі відповідної заяви.
Ані заявник, ані його представник не скористалися таким правом, не подали до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, не обґрунтували заяву про відкладення розгляду справи неможливістю взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.
За таких обставин обґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що заявник та його представник не навели поважних причин для відкладення розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в § 35 рішення від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S. A. v. Spain», заява № 11681/85, зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19)).
Оскільки поважність причин неявки представника відповідача та власне відповідача судом апеляційної інстанції не встановлена, як не встановлено і неможливість розгляду справи за відсутності учасників справи, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи за відсутності відповідача та його представника не є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.
Так само такі дії суду апеляційної інстанції не можуть бути підставою для висновку про розгляд справи неповноважним судом.
У касаційній скарзі не наведено доводів про те, що склад колегії суддів апеляційного суду визначений з порушенням правил автоматизованого розподілу справи між суддями, не наведено доводів про те, що у розгляді справи брав участь суддя, який не входив до складу колегії, чи брав участь суддя, якому заявлено відвід і суд касаційної інстанції визнав такий відвід обґрунтованим, а тому Верховний Суд не встановив підстав для висновків про розгляд справи неповноважним судом.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_3 
Підсумовуючи, Верховний Суд дійшов висновку про зміну рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині висновків про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у зв`язку зі спливом позовної давності. Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є помилковими, зроблені з неправильним застосуванням позовної давності.
Як зазначав Верховний Суд, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Враховуючи, що позивач не довів сам факт порушення права (спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 ), тому Суд не встановив підстав для застосування позовної давності.
В іншій частині доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на правильність вирішення спору не впливають.
Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають зміні у частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування.
За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини перша-третя статті 412 ЦПК України).
2.                  Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі  ОСОБА_2 .
В оцінці доводів касаційної скарги ОСОБА_2 Верховний Суд врахував таке.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина друга статті 137 ЦПК України).
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним щодо предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відмовляючи ОСОБА_2 у відшкодуванні витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що на підтвердження обставин складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, ані ОСОБА_2 , ані її представник не надали документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, які містяться у актах приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), оформлені у встановленому законом порядку, зокрема, квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжних доручень з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо. Суд першої інстанції також застосував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Водночас відповідно до підпункту 1.2.1 додаткової угоди від 17 квітня 2018 року № 1 до договору від 17 квітня 2018 року № 07/04/18, укладеної між ОСОБА_2 та адвокатом Бариновим Геннадієм Миколайовичем, оплата гонорару повинна бути здійснена клієнтом протягом десяти робочих днів з дня набрання чинності рішенням у цивільній справі № 520/5386/15-ц.
За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» 
(далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво є видом адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено 
(пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження 
№ 61-22131св19), від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19).
Велика Палата Верховного Суду також зазначала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц 
(провадження № 14-382цс19)).
Оскільки станом на дату ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення, 03 квітня 2019 року, у зв`язку з апеляційним оскарженням 28 березня 2019 року рішення суду першої інстанції від 26 грудня 2018 року, це рішення не набрало законної сили, тому підстав для задоволення вимоги про стягнення гонорару за позитивний результат (відмова у задоволенні позову) згідно з підпунктом 1.2.1 додаткової угоди від 17 квітня 2018 року № 1 до договору від 17 квітня 2018 року договору № 07/04/18 про надання правничої допомоги у суду першої інстанції не було.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження 
№ 61-21197св19), підстав відступити від якого Верховний Суд у цій справі не встановив.
З урахуванням наведених правових висновків Верховного Суду висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з позивача на користь відповідача суми гонорару, оскільки не надано доказів сплати понесених витрат на правничу допомогу, Верховний Суд визнає помилковим та таким, що не відповідає вимогам процесуального законодавства. На момент вирішення судом першої інстанції питання про відшкодування відповідачеві витрат на правову допомогу рішення суду першої інстанції не набрало законної сили, а отже, у відповідача відповідно до умов договору та додаткової угоди до нього не виникло обов`язку з оплати гонорару адвоката.
Залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції про відмову у відшкодуванні витрат на правову допомогу, апеляційний суд дійшов помилкових висновків про недоведеність вимог заяви, не врахувавши наведених правових висновків Верховного Суду про те, що обов`язок зі сплати таких коштів виникає у ОСОБА_2 відповідно до умов договору протягом 10 днів з моменту набрання законної сили рішенням суду.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції по суті спору, змінюючи мотивувальну частині рішення суду, суд апеляційної інстанції мав здійснити новий розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, у тому числі, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.
Враховуючи, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття (стаття 382 ЦПК України), на момент прийняття постанови апеляційним судом за результатами перегляду рішення суду першої інстанції по суті спору ОСОБА_2 вже сплатила адвокатові суму гонорару у розмірі 16 000, 00 грн, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не спростували розміру понесених відповідачем витрат на правову допомогу, змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд мав здійснити новий розподіл судових витрат у справі, зокрема витрат, понесених ОСОБА_2 на правничу допомогу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 .
Відмовляючи у відшкодуванні ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не врахував, що підставою для відмови у задоволенні такої заяви має бути не недоведеність понесення таких витрат заявником, а невиникнення такого обов`язку зі сплати гонорару адвокатові відповідно до умов додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги.
Залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції, апеляційний суд неведеного не врахував та, змінюючи рішення суду першої інстанції по суті спору, не здійснив нового розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_2 у суді першої інстанції.
За таких обставин додаткове рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду за результатами перегляду додаткового рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правову допомогу з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів понесення стороною таких витрат у справі у розмірі 16 000, 00 грн.
Ухвалюючи таке рішення у справі, Верховний Суд врахував, що додаткове рішення про розподіл судових витрат не є самостійним рішенням у справі, не стосується вирішення по суті нерозглянутої позовної вимоги, а є результатом розподілу судових витрат у справі, що є процесуальним обов`язком суду. Таке процесуальне питання суди мають вирішувати за наслідками вирішення спору по суті.
У визначенні розміру, який підлягає відшкодуванню позивачами за первісним та зустрічним позовами відповідачеві ОСОБА_2 , Верховний Суд врахував наявні у матеріалах справи докази понесених судових витрат, а також неспростування такого розміру позивачами за первісним та зустрічним позовами.
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 , зміну рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог про визнання права власності у порядку спадкування, проте правовий результат вирішення спору залишається незмінним, судові витрати, понесені ОСОБА_3 під час розгляду справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, покладаються на нього.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року (за результатами перегляду рішення суду першої інстанції) у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування змінити шляхом викладення мотивувальних частин судових рішень в редакції цієї постанови.
Додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року (за результатами перегляду додаткового рішення суду першої інстанції) скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правову допомогу.
Стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках понесені ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 16 000, 00 грн, що становить по 8 000, 00 грн із кожного.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

                                                                                                                        А. С. Олійник

С. О. Погрібний

                                                                                                                        В. В. Яремко