ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3654/22 Справа № 199/544/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - ЯКИМЕНКО Л. Г. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2021 року по справі за позовом Університету митної справи та фінансів до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних прав та дозвільних процедур Дніпровської місткої ради та Управління-служба у справах дітей Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення із службового житла без надання іншого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2020 року Університет митної справи та фінансів звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних прав та дозвільних процедур Дніпровської місткої ради та Управління-служба у справах дітей Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення із службового житла без надання іншого житлового приміщення.
Позов мотивовано тим, що наказом Академії митної служби України від 05 грудня 2007 №564 «Про надання службового житла» ОСОБА_5 надано службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на сім`ю із 3-х осіб.
На підставі вищевказаного наказу Академії митної служби України від 11 грудня 2007 року між ОСОБА_5 та Академією митної служби України укладено договір найму службової квартири АДРЕСА_2 .
Рішенням Жовтневої у м.Дніпропетровську Ради №1019 від 21 грудня 2007 року затверджено список службовців Академії митної служби України на заселення квартири АДРЕСА_2 , в якому зазначено ОСОБА_5 разом із його сім`єю.
ОСОБА_5 21 січня 2008 року видано ордер на жиле приміщення №00393.
Наразі Академію митної служби України реорганізовано шляхом приєднання до Університету митної справи та фінансів. Відповідно до п.2 наказу Міністерства освіти і науки України від 17 лютого 2015 року №159 «Про деякі питання припинення Академії митної служби України та Дніпропетровської державної фінансової академії» Університет митної справи та фінансів є правонаступником усіх прав і обов`язків Академії митної служби України.
Узявши участь у конкурсі на зайняття посади доцента кафедри менеджменту зовнішньоекономічної діяльності, ОСОБА_5 не пройшов конкурсного відбору і на підставі витягу з протоколу №2 від 25 серпня 2016 року засідання вченої ради факультету управління 31 серпня 2016 року звільнений наказом Університет митної справи та фінансів №695-к.
Листом Університету митної справи та фінансів від 01 лютого 2017 №16-37/01/77 направлено повідомлення про необхідність звільнити службове житло та пропозицію про узгодження питання стосовно надання іншого житлового приміщення. Даний лист ОСОБА_5 не отримав і він повернувся до адресата, у зв`язку із закінченням терміну зберігання на пошті. Також комісією Університету митної справи та фінансів здійснено неодноразові виїзди за адресою службової квартири з метою вручення вищевказаного листа, які також виявилися безрезультатними.
Оскільки ОСОБА_5 ухилявся від вирішення питання звільнення службового житла, Університет митної справи та фінансів звернувся з позовом до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська про виселення ОСОБА_5 ..
На момент звернення Університету митної справи та фінансів до суду з позовом про виселення ОСОБА_5 із службового житла, у ньому була зареєстрована лише одна особа – сам ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою від 26 січня 2017 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 .
Після відкриття провадження по справі №199/2487/17 та початку розгляду справи судом першої інстанції в службовому житлі зареєстрована невідома особа – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
20 лютого 2018 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська прийнято рішення по справі №199/2487/17, яким ОСОБА_5 виселено із службової квартири за адресою: АДРЕСА_1 ..
11 травня 2018 року старшим державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №56380086 про виселення ОСОБА_5 ..
25 травня 2018 року державним виконавцем на виконання рішення суду про виселення ОСОБА_5 здійснено виїзд за адресою проживання ОСОБА_5 .. За результатами даного виїзду було встановлено, що в квартирі знаходиться невідомий чоловік, на прохання державного виконавця покликати ОСОБА_5 чоловік повідомив, що ОСОБА_5 відсутній за даною адресою та запропонував надати його номер телефону. Зі слів сусідів першого поверху (кв.76) у квартирі АДРЕСА_3 проживає молода сім`я.
13 червня 2018 року державним виконавцем на виконання рішення суду про виселення ОСОБА_5 здійснено повторний виїзд за адресою проживання ОСОБА_5 .. На момент проведення даного виїзду за адресою АДРЕСА_1 , зі слів присутніх осіб ( ОСОБА_7 ) встановлено, що за даною адресою мешкає він ( ОСОБА_7 ) та його дружина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із малолітньою дитиною. Зі слів сусідів, заступника голови ОСББ ОСОБА_9 , ОСОБА_5 у кв. АДРЕСА_2 , не проживає.
Не погоджуючись з рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2018 року у справі №199/2487/17 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_5 зазначив, що наразі у службовому житлі проживають крім нього ОСОБА_6 , її чоловік ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , та нещодавно у ОСОБА_6 та ОСОБА_2 народилася дитина. Жодних відомостей про ступінь споріднення даних осіб із ОСОБА_5 апелянт не надав.
За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 постановою Дніпровського апеляційного суду рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Університетом митної справи та фінансів отримано довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20 грудня 2019 року, у якій вказано, що у квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вищевказані особи не є працівниками Університету митної справи та фінансів та дозвіл на проживання у службовому житлі не отримували.
Із метою вирішення питання щодо добровільного звільнення житла, позивач направив листа від 10 грудня 2019 року за №10-38/01/1923 до ОСОБА_11 та ОСОБА_2 із пропозицією добровільно звільнити службове житло, але наразі жодної відповіді не надійшло.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд усунути перешкоди Університету митної справи та фінансів у здійсненні права користування й розпорядження майном, шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із службового приміщення - квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2021 року позов задоволено та ухвалено усунути перешкоди Університету митної справи та фінансів у здійсненні права користування й розпорядження майном, шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із службового приміщення - квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення; вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі самоправно зайняли жиле приміщення, без належної правової підстави, доводи сторони відповідача щодо вселення у вказану квартиру зі згоди колишнього наймача спірного жилого приміщення, як членів сім`ї, та потреби надання їм іншого житлового приміщення, об`єктивно не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та є недоведеними. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що наказом Академії митної служби України від 05 грудня 2007 №564 «Про надання службового житла» ОСОБА_5 надано службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на сім`ю з 3-х осіб (а.с.11).
На підставі вищевказаного наказу Академії митної служби України від 11 грудня 2007 року між ОСОБА_5 та Академією митної служби України укладено договір найму службової квартири АДРЕСА_2 (а.с.13-14).
Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровського районної ради Народних депутатів ОСОБА_5 21 січня 2008 року видано ордер на жиле приміщення №00393 на право зайняття житлового приміщення, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , на сім`ю із 3-х осіб: квартиронаймач: ОСОБА_5 , дружина ОСОБА_12 , син ОСОБА_10 (а.с.18).
Академію митної служби України реорганізовано шляхом приєднання до Університету митної справи та фінансів. Відповідно до п.2 наказу Міністерства освіти і науки України від 17 лютого 2015 року №159 «Про деякі питання припинення Академії митної служби України та Дніпропетровської державної фінансової академії» Університет митної справи та фінансів є правонаступником усіх прав і обов`язків Академії митної служби України.
Узявши участь у конкурсі на зайняття посади доцента кафедри менеджменту зовнішньоекономічної діяльності, ОСОБА_5 не пройшов конкурсного відбору і на підставі витягу з протоколу №2 від 25 серпня 2016 року засідання вченої ради факультету управління 31 серпня 2016 року звільнений наказом Університет митної справи та фінансів №695-к (а.с.19).
Оскільки стаж роботи ОСОБА_5 в Університеті митної справи та фінансів становить понад 10 років, листом Університету митної справи та фінансів від 01 лютого 2017 №16-37/01/77 направлено повідомлення про необхідність звільнити службове житло та пропозицію про узгодження питання стосовно надання іншого житлового приміщення, також комісією Університету митної справи та фінансів здійснено неодноразові виїзди за адресою службової квартири з метою вручення вищевказаного листа, які також виявилися безрезультатними.
Оскільки ОСОБА_5 ухилявся від вирішення питання звільнення службового житла, Університет митної справи та фінансів 10 квітня 2017 року звернувся із позовом до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська до ОСОБА_5 , про виселення зі службового жилого приміщення з наданням іншого жилого приміщення.
Згідно з довідкою від 26 січня 2017 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 , на час звернення Університету митної справи та фінансів до суду з позовом про виселення ОСОБА_5 зі службового житла, у ньому був зареєстрований лише ОСОБА_5 (а.с.24).
Після відкриття провадження по справі №199/2487/17, у службовому житлі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєструвала своє місце мешкання – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою від 17.05.2017 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с.25).
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2018 року ОСОБА_5 виселено із займаної службової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , із наданням іншого жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , житловою площею 16,9 кв.м (а.с.20-22).
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишено без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2018 року - залишено без змін (а.с.28-33).
Відповідно до листа Департаменту адміністративних прав та дозвільних процедур Дніпровської місткої ради від 11 серпня 2020 року №4/5-140 встановлено, що відповідно до даних картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані особи:
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований з 08 лютого 2008 року;
- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 24 лютого 2017 року;
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 25.05.2018 року;
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований з 05.11.2019 року (а.с.171).
Позивач вказує, що також підтверджено представником відповідачів у відзиві, що відповідач ОСОБА_7 без реєстрації проживає у квартирі АДРЕСА_2 .
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ніколи не перебували у трудових відносинах ані з Університетом митної справи та фінансів, ані з Академією митної служби України.
Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровського районної ради Народних депутатів ОСОБА_5 21 січня 2008 року видано ордер на жиле приміщення №00393 на право зайняття житлового приміщення, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , на сім`ю із 3-х осіб: квартиронаймач: ОСОБА_5 , дружина ОСОБА_12 , син ОСОБА_10 (а.с.18). 
Суду не надано жодного доказу того, що відповідачі були членами сім`ї колишнього наймача службового приміщення ОСОБА_5 , постійно проживали разом з наймачем та вели з ним спільне господарство, крім цього до суду не надано доказів родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .
Так, за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 був зареєстрований з 08 лютого 2008 року, натомість ОСОБА_1 зареєструвала своє місце мешкання за вказаною адресою лише 24 лютого 2017 року, вже після звільнення ОСОБА_5 із Університету митної справи та фінансів 31 серпня 2016 року, коли перестали існувати правові підстави для його користування службовим житлом.
Також, постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року встановлено, що інші особи ( ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 ) правових підстав на отримання іншого житла не мають оскільки не с членами сім`ї ОСОБА_5 , а доказів протилежного ОСОБА_5 до суду не надано.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно до ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Така правова позиція визначена у справі за №6-2010цс16.
Відповідачі самоправно зайняли жиле приміщення, без належної правової підстави, доводи сторони відповідача щодо вселення у вказану квартиру зі згоди колишнього наймача спірного жилого приміщення, як членів сім`ї, та потреби надання їм іншого житлового приміщення, об`єктивно не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та є недоведеними. 
Колегія суддів погоджується з таким висновок суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 1 ст.118 ЖК України, передбачено службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ч.1 ст.122 ЖК України).
Відповідно до ст.124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. 
Згідно зі ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Так встановлено, що відповідач вказану службову квартиру не отримували у встановленому порядку, та відповідно, зайняли її самоправно. 
Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Вирішуючи даний спір, суд приймає до уваги зміст статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи із житлового приміщення.
Так, у рішенні від 02 грудня 2010 у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява №19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Виселення особи із житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" ("Dakus v. Ukraine") від 14 грудня 2017 року, заява N 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine") від 2 березня 2011 року, заява N 30856/03; "Садов`як проти України" ("Sadovyak v. Ukraine") від 17 травня 2018 року, заява N 17365/14).
Доводи апеляційної скарги про те, що родина ОСОБА_13 вселилася в спірну квартиру на правах членів сім`ї наймача, постійно проживали разом з ОСОБА_5 у квартирі однією сім`єю, вели спільне господарство та побут, іншого приміщення відповідач та члени сім`ї не мають, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки жодних доказів того, що відповідачі були членами сім`ї ОСОБА_5 , постійно проживали разом з ним та вели з ним спільне господарство матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням порушені права малолітніх дітей, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_1 вселилися у спірне житло без належної правової підстави, тоді як право дітей на це житло є похідним від права особи, яка користувалась службовим житлом.
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказів того, що відповідачі вселились до спірного житла на законних підставах, відповідачами ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.
З огляду на наведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2021 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко