ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3450/22 Справа № 215/6887/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Бондар Я.М.,
суддів: Зубакової В.П., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Євтодій К.С.
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач-Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні,в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1  на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 січня 2022 року, ухваленого суддею Коноваленком М.І. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 10 січня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі – Відповідач, АТ «Кривбасзалізрудком») про стягнення моральної шкоди, завданої смертю чоловіка внаслідок нещасного випадку на виробництві.
В обґрунтування позову зазначила, що її чоловік ОСОБА_2 працював у шахтобудівельному управлінні ДП «Криворізький державний залізорудний комбінат» електрослюсарем черговим та з ремонту обладнання, правонаступником прав та обов`язків якого є АТ «Криворізький залізорудний комбінат», та 19.02.1999 о 08-30 год. з ним стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого чоловік позивача загинув.
Нещасний випадок стався за наступних обставин: по завданню начальника дільниці №5 ш.Леніна гірничий майстер ОСОБА_3 19.02.1999 дав наряд на 11 зміну (з 08:00 годин до 15:00 годин) електрослюсарям черговим та з ремонту обладнання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , прохіднику ОСОБА_5 на відкачку води з гор. 1442м. ствола «Сліпа-поглиблююча» і монтаж металоконструкцій дробарки на гор. 1372м, машиністу підіймальної установки ОСОБА_6 керувати підіймальною машиною. 
О 08:30 год. ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 у бадді спустилися на гор. 1372м. ОСОБА_2 вийшов з бадді і почав приймати інструмент, який йому подавав ОСОБА_4 . При переміщенні по полку ОСОБА_2 наступив на незакріплений лист перекриття сторони ствола, в результаті чого сталося падіння листа і потерпілого в ствол на відмітку 1442 м. 
Потерпілого вивезли на поверхню шахти, де лікарі швидкої допомоги констатували смерть. Висновком комісії у Акті встановлено, що нещасний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, а також встановлено осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці.
Позивачу завдано моральну шкоду, а саме вона втратила люблячого чоловіка, близьку людину, з якою прожила щасливі 11 років у шлюбі, батька її дитини. На момент смерті чоловіка їхній дитині виповнилося лише 10 років. Позивач вимушена була одна її виховувати та піклуватися про неї, хоча замінити дитині рідного батька не можливо. Протягом довгих років позивач не могла змиритися з тим, що сталося, перебувала у пригніченому стані. Смерть чоловіка призвела до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Іншу сім`ю вона створила у 2011 році, через 12 років після смерті чоловіка. 
Просила суд стягнути на її користь 500 000 грн. моральної шкоди, у зв`язку із втратою рідної людини – чоловіка ОСОБА_2 її опори та моральної підтримки.
Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди, завданої смертю чоловіка внаслідок нещасного випадку на виробництві, відмовлено.
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з неправильним застосуванням норм матеріального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги та стягнути з відповідача на її користь 400 000 грн. моральної шкоди, спричиненої смертю її чоловіка ОСОБА_2 на виробництві.
При цьому, скаржник зазначає, що правова позиція, викладена у постанові Верховного суду від 27.06.2020, справа №210/57/19 на яку послався у рішенні суд першої інстанції, на даний час є неактуальною та не підлягає застосуванню, оскільки Верховний суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі №210/2271/19 (провадження №61-19033сво19) відступив від цього висновку, виклавши свій висновок про те, що стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до ст.440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. Такий же правовий висновок щодо застосування норм права також викладений у Постанові Верховного Суду від 03 вересня 2021 року у справі №213/853/20 (провадження №61-16017 св 20).
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач АТ «Кривбасзалізрудком», просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 січня 2022 року, без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
19.04.2022 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про проведення апеляційного розгляду справи за її відсутністю.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника відповідача  ОСОБА_7 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача з викладених у відзиві підстав та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 був зареєстрований 14 березня 1987 року Тернівським райвідділом ЗАГС м. Кривого Рогу, актовий запис №205 (а.с. 7).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 у віці 34 роки помер, причина смерті: сполучена травма голови, тулубу і кінцівок, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Тернівської районної ради міста Кривого Рогу Дніпропетроської області, актовий запис №269 (а.с. 9).
Згідно Акту про нещасний випадок №2 від 05.03.1999, нещасний випадок стався за наступних обставин: по завданню начальника дільниці №5 ш.Леніна гірничий майстер ОСОБА_3 19.02.1999 дав наряд на 11 зміну (з 08:00 годин до 15:00 годин) електрослюсарям черговим та з ремонту обладнання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , прохіднику ОСОБА_5 на відкачку води з гор. 1442м. ствола «Сліпа-поглиблююча» і монтаж металоконструкцій дробарки на гор. 1372м, машиністу підіймальної установки ОСОБА_6 керувати підіймальною машиною. 
О 08:30 год. ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 у бадді спустилися на гор. 1372м., ОСОБА_2 вийшов з бадді і почав приймати інструмент, який йому подавав ОСОБА_4 . При переміщенні по полку ОСОБА_2 наступив на незакріплений лист перекриття сторони ствола, в результаті чого сталося падіння листа і потерпілого в ствол на відмітку 1442 м. Потерпілого вивезли на поверхню шахти, де лікарі швидкої допомоги констатували смерть (а.с.11) та не заперечувалось представником відповідача. 
Висновком комісії у Акті встановлено, що нещасний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, а також встановлено осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, а саме: механік дільниці №5 ш.ім.Леніна ОСОБА_9 , заступник начальника дільниці №5 ш.ім.Леніна Романченко О.І., начальник дільниці №5 ш.ім.Леніна Ляпін В.М., головний механік ш.ім.Леніна ОСОБА_10 , головний інженер ш.ім.Леніна ОСОБА_11 , порушення ними трудової та виробничої дисципліни призвели до настання нещасного випадку (а.с.12-13).
Постановою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 16.11.1999 кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 за ч.2 ст.218 КК України, провадженням зупинено, на підставі ЗУ «Про амністію…» (а.с.16).
18.11.2011 позивач ОСОБА_14 уклала шлюб з іншим чоловіком ОСОБА_15 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.8).
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , виходив з того, що оскільки нещасний випадок на виробництві зі ОСОБА_2 стався 19.02.1999, порядок відшкодування моральної шкоди на час виникнення спірних правовідносин регулювався статтею 440-1 ЦК Української РСР, статтею 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, чинній на момент настання нещасного випадку) та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, якими не передбачалося право членів сім`ї потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві, тому у суда відсутні правові підстави для задоволення позову.
При цьому у рішенні суд постався на правову позицію, висловлену Другою судовою палатою Верховного Суду у постанові від 17.06.2020, справа №210/57/19, де зазначено, що апеляційні суди та суди першої інстанції неправильно застосовують норми матеріального та процесуального права, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог членів сім`ї потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві, якщо спірні правовідносини виникли в період дії ЦК Української РСР. 
Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції та погоджується з доводами позивача ОСОБА_1 , викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Смерть чоловіка позивача, яка стала підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, настала 19 лютого 1999 року, тобто мала місце до 01 січня 2004 року, до набрання чинності ЦК України, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК Української РСР 1963 року.
Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою прийнято розуміти всяке зменшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначала її поняття. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. Неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні.
Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Отже, моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Колегія суддів, враховуючи, що нещасний випадок з чоловіком позивача стався 19 лютого 1999 року дійшла висновку про наявність правових підстав для покладення обов`язку на роботодавця АТ «Кривбасзалізрудком» з відшкодування позивачу, як дружині загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві працівника відповідача, завданої моральної шкоди з підстав, визначених статтею 440-1 ЦК Української РСР.
Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року по справі №210/2271/19 (провадження №61-19033сво19) відступив від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 квітня 2020 року № 210/2272/19 (провадження № 61-18268св19) та колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 210/57/19 (провадження № 61-16622св19), дійшовши висновку про те, що виплата Фондом соціального страхування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого у зв`язку з нещасним випадком на виробництві, членам його сім`ї Законом №1105-ХІV не передбачена і така, за наявності для цього підстав, повинна виплачуватись роботодавцем відповідно до статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що на час настання нещасного випадку на виробництві з чоловіком позивача – 19.02.1999 року, діючим на той час законодавством не було передбачено відшкодування моральної шкоди членам сім`ї потерпілого, а статтею 440-1 ЦК Української РСР була передбачена можливість відшкодування моральної шкоди лише тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб, колегія суддів з наведених вище підстав вважає невірним.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, яка діяла на момент нещасного випадку) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
На момент нещасного випадку, який стався зі ОСОБА_2 19.02.1999, були чинними Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року (далі - Правила).
Згідно з пунктом 11 Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.
Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст.456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п.8 Правил.
У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
Висновок суду першої інстанції про те, що нормами 440-1 Цивільного кодексу Української РСР не було передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка від нещасного випадку, колегія суддів вважає невірним, оскільки спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Суд встановив, що смерть чоловіка позивача ОСОБА_2 сталася внаслідок нещасного випадку, який стався з ним під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача, тому обов`язок відшкодувати позивачу ОСОБА_1 шкоду, завдану смертю чоловіка лежить на АТ «Кривбасзалізрудком».
Доводи відповідача про те, що Підприємство не є належним відповідачем колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються належними та допустимими доказами наявними в матеріалах справи, зокрема Актом №2 про нещасний випадок зі ОСОБА_2 , де зазначено, що потерпілий є працівником шахто будівельного управління Криворізького державного залізорудного комбіната, правонаступником, якого є АТ «Кривбасзалізрудком».
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Згідно ст.83 ЦК України УРСР 1963, виходячи з вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності не застосовуються, що кореспондуєп.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата – це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» місячний розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року становив 6000 грн.
Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові №6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України.
Факт заподіяння моральної шкоди позивачу внаслідок втрати близької людини встановлено судом апеляційної інстанції, зокрема, позивач ОСОБА_1 через втрату чоловіка переживає душевні та психологічні страждання, вона після смерті чоловіка була позбавлена можливості отримувати від нього любов та турботу та матеріальну допомогу на своє утримання та утримання їх маленької доньки ОСОБА_16 , що тягне за собою порушення її нормальних життєвих зв`язків та докладення з її боку додаткових зусиль для організації свого життя.
Апеляційним переглядом встановлено причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача – втрата життєвих зв`язків позивача з рідною людиною, чоловіком, який загинув у молодому віці – 34 роки, тому відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу.
При зверненні до суду з позовом у жовтні 2021 року позивач просила стягнути в відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 500 000 грн., в апеляційній скарзі зменшила суму моральної шкоди до 400 000 грн., однак колегія суддів вважає, що визначений позивачем до відшкодування розмір моральної шкоди є надто завищеним, таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
При визначенні розміру моральної шкоди, колегія суддів врахувує роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, бере до уваги конкретні обставини по справі, вину відповідача у настанні нещасного випадку, наслідки, що наступили, характер і тривалість страждань позивача, яка втратила близьку людину, чоловіка і залишилась одна з маленькою донькою, якій на час смерті батька виповнилось 10 років, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачем моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 250 000 грн.
Слід зазначити, що встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом, позивач звільнена від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру.
Позивач подала позов про стягнення моральної шкоди спричиненої смертю чоловіка на виробництві та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.
Зі змісту положень п.3 ч.3 ст.175, п.1.ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частина 6 ст.141 ЦПК України передбачає, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки, колегія суддів скасовує оскаржуване судове рішення та частково задовольняє позовні вимоги в розмірі 250 000 грн., то відповідно з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанції в розмірі - 2500 грн. - (за розгляд справи в суді першої інстанції -1% від задоволених вимог) та 3750 грн. (за розгляд справи в суді апеляційної інстанції -1,5% від 2500 грн.), що разом становить 6250 грн.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, у зв`язку із чим, відповідно до ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволеня позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 січня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (код ЄДРПОУ 00191307, вул.Симбірцева,1-А, м.Кривий Ріг, 50029) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду завдану смертю чоловіка на виробництві в розмірі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч гривень) грн.
В решті позову відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізький  залізорудний комбінат» (код ЄДРПОУ 00191307, вул.Симбірцева,1-А, м.Кривий Ріг, 50029) на користь держави судовий збірза розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанції в сумі 6250 (шість тисяч двісті п`ятдесят гривень) грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 26 квітня 2022 року.
Головуючий:

Судді: