Постанова
Іменем України
 
24 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 334/11217/13-ц
провадження № 61-19240 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,                      Шипович В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2021 року у складі судді Козлової Н. Ю. та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Маловічко С. В., Подліянової Г. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2013 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
Позовна заява мотивована тим, що з 28 вересня 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від шлюбу мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказувала, що фактично сімейні відносини між ними припинені з вересня 2009 року та протягом останніх трьох років відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не спілкується з дитиною, не вітає з днем народження, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться навчанням та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, тобто, взагалі самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав стосовно його сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 подав заяву про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2014 року, в якому просив заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2014 року у цій справі скасувати та призначити справу до розгляду у загальному порядку.
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2014 року у цій справі задоволено, заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2014 року скасовано.
 
У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з 28 вересня 2003 року по 12 лютого 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , у якому народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначав, що сімейні відносини між ним та відповідачкою припинені з вересні 2009 року, після чого ОСОБА_1 разом з дитиною переїхала проживати до своїх батьків і з цього часу почала обмежувати його у спілкуванні із сином, створювати перешкоди для зустрічей, порушуючи його права як батька.
У зв`язку з цим він вимушений був звернутися до органу опіки та піклування для вирішення питання щодо визначення його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради від 04 лютого 2010 року № 115 р встановлено порядок його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: щотижня в суботу та неділю з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. за попередньою домовленістю з матір`ю дитини. Місце спілкування визначено як вільне пересування у присутності ОСОБА_1 . 
Вказував, що протягом 2010 року зустрічі з дитиною проводились регулярно, а у лютому 2011 року він вимушений був переїхати на постійне місце проживання до Болгарії, де і проживає на цей час. Відповідач не відповідає на його дзвінки, чим чинитить йому перешкоджати у спілкуванні з дитиною, в той час як він з об`єктивних причин не може приїхати до України, але має намір реалізувати свої права на участь у вихованні дитини.
Ураховуючи викладене, посилаючись на те, що дитина потребує також і  батьківської любові, він хоче бачитися з сином, спілкуватися та цікавитися його життям, ОСОБА_1 просив суд встановити наступний режим спілкування (контактів) з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
- кожного тижня протягом 1 години за графіком, погодженим зі службою по справах дітей, встановити телефонний контакт між дитиною та його батьком (або при наявності технічної можливості відеоконференції з використанням програм Viber, WhatsApp, Skype) у приміщенні соціальної служби по справах дітей у присутності соціального працівника або психолога та без присутності матері;
- з 15 червня по 30 червня та протягом 10 днів з другого дня офіційно встановлених відповідним державним органом України весняних канікул у загальноосвітніх учбових закладах України (після завершення третьої чверті учбового року) кожного року визначити особистий контакт дитини з батьком за місцем проживання батька: АДРЕСА_1 ;
Визначити при здійсненні особистого контакту дитини з батьком за місцем проживання батька: АДРЕСА_1 наступні міри та гарантії контакту:
- зобов`язати ОСОБА_2 сплатити витрати за проїзд ОСОБА_3 в Болгарію та у зворотному назад, для чого надати відповідній службі по справах дітей копію проїзного документа до Болгарії та у зворотньому напрямку на ім`я ОСОБА_3 дозволеним видом транспорту, яким за вибором батька є: залізничний транспорт, в тому числі за маршрутом Запоріжжя-Одеса, автомобільний транспорт (автобус) за маршрутом Запоріжжя-Одеса, та Одеса-Варна, авіаційний транспорт за маршрутом Запоріжжя-Варна чи Запоріжжя-Бургас;
- встановити, що дитину мають супроводжувати особи, якими за вибором батька та за згодою супроводжувальних осіб можуть бути: ОСОБА_1 (мати дитини), ОСОБА_4 (мати ОСОБА_1 ), ОСОБА_5 (батько ОСОБА_1 ), ОСОБА_6 (батько ОСОБА_2 ), ОСОБА_7 (мати ОСОБА_2 ), ОСОБА_2 (рідна сестра ОСОБА_2 ), ОСОБА_2 (батько дитини). До початку супроводження ОСОБА_2 має надати відповідній службі по справах дітей копію проїзного документа до Болгарії та у зворотньому напрямку на ім`я супроводжувальної особи дозволеним видом транспорту. Після досягнення дитиною 14 років за умови використання авіаційним транспортом прямого сполучення Запоріжжя (Дніпропетровськ)-Варна (Бургас) допустити, що за рішенням батька та за згодою супроводжувальних осіб можливе супроводження дитини до аеропорту виліту та посадки його на літак із обов`язком батька зустріти дитину у відповідному аеропорту Болгарії. Визначити, що супроводження дитини до аеропорту м. Запоріжжя може здійснюватися й співробітником служби у справах дітей. Визначити місце прийому-передачі дитини від матері супроводжувальним особам (або співробітнику служби у справах дітей) адресу: АДРЕСА_2 , біля входу у кв. АДРЕСА_3 ;
- заборонити ОСОБА_2 змінювати місцезнаходження ОСОБА_3 при здійсненні контакту на місце, відмінне від адреси: АДРЕСА_1 , за виключенням денних (до 22 год. 00 хв.) прогулянок по м. Варна;
- визначити, що ОСОБА_2 разом із ОСОБА_3 повинен з`являтися кожні 2 дні до органів опіки та піклування чи у поліцейській дільниці за місцем здійснення контакту в Республіці Болгарія за місцем контакту;
- визначити, що перед передачею дитини батькові чи супроводжувальній особі ОСОБА_2 повинен надати службі у справах дітей копію рішення уповноваженого державного органу Республіки Болгарія (чи болгарського суду) про визнання рішення суду України щодо контакту з дитиною на території Республіки Болгарія;
- встановити, що допустимими є такі засоби надання документів службі у справах дітей: рекомендованим листом на адресу служби у справах дітей чи електронним листом, підписаним електронним цифровим підписом ОСОБА_2 на електронну адресу відповідної служби у справах дітей чи відповідної територіальної державної адміністрації; 
- визначити, що у випадку не передачі дитини матір`ю ОСОБА_1 для особистого (телефонного) контакту батькові чи супроводжувальним особам, на підставі статті 10 Конвенції про контакт з дітьми від 15 травня 2003 року на ОСОБА_1 накладаються штрафні санкції у розмірі 1 мінімальної заробітної плати за кожен випадок (день) зриву особистого (телефонного) контакту;
- визначити, що при наявності об`єктивних причин, які обумовлюють неможливість особистого (телефонного) контакту між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у встановлені судом строки, телефонний (особистий) контакт відкладається на відповідну кількість днів, коли контакт був неможливим з об`єктивних причин;
- визначити, що під час особистого контакту за місцем проживання батька: АДРЕСА_1 , дитина може спілкуватися з іншими членами сім`ї ОСОБА_2 (дітьми, батьками, дружиною).
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2021 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, врахувавши, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, та за наявності в діях батьків вини, дійшов висновку про відсутність правових підстав для позбавлення батьківських прав, оскільки беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про подальше ухилення його від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, суду не надано. Неактивна участь батька в житті сина спричинена, на думку суду, зокрема, і негативним ставленням сторін один до одного. 
Судом зазначив, що факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, сплата аліментів, свідчать про його інтерес до дитини.
При цьому суд не погодився з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав.
 
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції, виходив із того, ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не дозволяє йому бачитися з дитиною, перешкоджає у спілкуванні батька з дитиною.
Крім того, порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, який ОСОБА_2 просить встановити у позовній заяві, відмінний від порядку, визначеного органом опіки та піклування у розпоряджені від 04 лютого 2010 року № 115 р, і такий порядок не був предметом розгляду органу опіки та піклування.
Посилання ОСОБА_2 на те, що відповідачка чинить вплив на сина, у зв`язку з чим останній не бажає бачитися з батьком, не підтверджено належними засобами доказування та спростовано показами самої дитини.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. 
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2021 року у частині, яка є предметом апеляційного оскарження, залишено без задоволення. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалося й апеляційним судом не переглядалося.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту чинення відповідачем перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Судом першої інстанції правильно встановлено, що запропонований позивачем порядок участі у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суперечитиме інтересам дитини, якій станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції вже виповнилось повних 14 років, та яка категорично не бажає спілкуватися та бачитися з батьком і взагалі його не пам`ятає. Крім того, під час судового засідання в суді першої інстанції ОСОБА_2 зізнався, що і сам погано пам`ятає сина, оскільки останнє їх спілкування відбулось коли дитині було 3 роки, він не робив спроби знайти контакт із сином та отримати згоду матері чи за рішенням суду хоча б на одноразовий виїзд сина до нього у Болгарію та познайомити сина зі своїми новими родичами у Болгарії. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що запропонований ним у зустрічному позові порядок його участі у вихованні та спілкуванні із сином відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, ураховуючи небажання самої дитини спілкуватися та бачитися з батьком, зв`язок з якою втрачено з 2011 року.
При цьому апеляційний суд роз`яснив, що ОСОБА_2 не позбавлений права у подальшому у позасудовому чи судовому порядку окремо від цієї справи вирішувати питання про встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні із сином в разі відпадіння підстав, які стали підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову у цій справі, чи в інший спосіб.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав не було предметом апеляційного оскарження, тому в апеляційному порядку не переглядалося. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову й ухвалити нове судове рішення у відповідній частині, яким зустрічні вимоги задовольнити. 
 
Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначав неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 759/96/18, від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17, від 28 січня 2019 року у справі № 619/3051/17 тощо, що відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник указував на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2022 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 334/11217/13-ц із Ленінського районного суду м. Запоріжжя. 
 
У квітні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки ним надано достатньо доказів на підтвердження того, що відповідачка створює йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, при цьому небажання дитини спілкуватися з батьком не є підставою для відсторонення батька від участі у спілкуванні з дитиною, ураховуючи маніпуляційну поведінку відповідачки по відношенню до дитини.  
Крім того, оскаржувані судові рішення ухвалено за відсутності висновку органу опіки та піклування щодо можливості організації спілкування з дитиною за запропонованим ним порядком, який у цій категорії справ є обов`язковим.
Встановивши, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав суперечитиме інтересам дитини, суди разом з тим, не обґрунтували, яким чином запропонований ОСОБА_2 спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дитиною суперечитиме інтересам дитини, ураховуючи той факт, що батько та дитина проживають у різних країнах і спілкування з дитиною у телефонному режимі з використанням програм Viber, WhatsApp, Skype у приміщенні соціальної служби по справах дітей у присутності соціального працівника або психолога є, по суті, єдиним можливим способом спілкування з дитиною. При цьому той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Висновки суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_2 не робив спроби знайти контакт із сином та отримати згоду матері чи за рішенням суду хоча б на одноразовий виїзд сина до нього у Болгарію, є необґрунтованими, ураховуючи той факт, що з 2013 року по 2018 рік ОСОБА_2 був позбавлений батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому не міг реалізовувати свої батьківські права. 
Судами попередніх інстанцій не встановлено будь-яких підстав, які б свідчили про необхідність обмеження ОСОБА_2 у спілкуванні з неповнолітнім сином або обставини, які б вказували на негативний вплив батька на дитину. Враховуючи постійне проживання дитини разом із матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок дитини саме із матір`ю, обумовлення побачень батька з дитиною виключно бажанням дитини призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною.
Також заявник посилався на порушення територіальної підсудності судом першої інстанції та зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про відвід судді Козлової Н. Ю., оскільки ним були наведені обґрунтовані підстави, що викликали сумнів у неупередженості та об`єктивності судді.
 
Рішення судів у частині вирішення вимог первісного позову про позбавлення батьківських прав заявником не оскаржується, а тому Верховним Судом у цій частині не переглядається.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 5, т. 1).
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28 вересня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2010 року (справа № 2-1060).
 
Сімейні відносини між сторонами фактично припинені з вересня 2009 року, з цього часу сторони проживають окремо, дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Проти проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_2 не заперечував.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2009 року (справа № 2-5795) стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Із матеріалів справи та пояснень ОСОБА_9 встановлено, що після припинення сімейних відносин між сторонами батько дитини ОСОБА_2 постійно спілкувався з дитиною, в подальшому стосунки між сторонами погіршилися і ОСОБА_9 припинила спілкування батька з дитиною.
 
З цих підстав ОСОБА_10 звернувся до органу опіки та піклування про встановлення графіку побачень з дитиною та розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради від 04 лютого 2010 року № 115 р встановлено порядок його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: щотижня в суботу та неділю з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. за попередньою домовленістю з матірю дитини. Місце спілкування визначено як вільне пересування у присутності ОСОБА_1 . 
 
Протягом 2010 року і до 2011 року спілкування батька з дитиною були систематичними, а після від`їзду ОСОБА_2 у 2011 року на постійне місце проживання до Болгарії спілкування між батьком і дитиною припинилося.
 
У судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому на час розгляду справи виповнилось 14 років, у присутності представника органу опіки та піклування пояснив, що не бажає спілкуватися з батьком ОСОБА_2 , у тому числі, і за допомогою телефонного зв`язку чи за допомогою інших електронних засобів, їхати до нього і взагалі його не пам`ятає. 
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі -  Конвенція про права дитини), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції про права дитини).
 
Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
 
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.
 
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
 
Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
 
Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
 
Частиною першою, другою статті 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
 
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
 
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
 
Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.
 
Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
 
Зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини.
 
Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства).
 
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
 
Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). На рівні внутрішнього законодавства України це право дитини конкретизовано, зокрема у статті 171 СК України, яка регулює врахування думки дитини при вирішенні питань, які стосуються її життя.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
 
У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
 
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
 
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано доказів та підтвердження створення відповідачкою перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною та її вихованні, а сам ОСОБА_2 тривалий час не спілкувався з дитиною та не приймав участі у її вихованні, отже є обґрунтованими висновки судів попередніх інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.
 
Відмовляючи у визначенні способів участі батька у вихованні дитини, суди попередніх інстанцій виходили із того, що запропонований позивачем порядок участі у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_3 суперечитиме інтересам дитини, якій станом на час розгляду справи виповнилось 15 років та яка у категоричній формі під час опитування у суді першої інстанції виразила своє небажання спілкуватися з батьком, у тому числі і за допомогою телефонного зв`язку чи за допомогою інших електронних засобів, бачитися з ним і взагалі його не пам`ятає. 
 
Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятись поглядам та думці дитини у відповідності з її віком і зрілістю.
 
При цьому слід враховувати, що думка неповнолітньої дитини є достатньо вразливою для нав`язування певних ідей та думок близькими родичами, з якими вона постійно проживає. Тому думка неповнолітньої дитини є важливою, але не може бути абсолютною для суду.
 
Верховний Суд наголошує, що зайняття одним з батьків, який проживає окремо від дитини, пасивної позиції в участі у вихованні дитини у подальшому може призвести до настання для нього негативних наслідків у виді втрати зв`язків між батьком та дитиною, віддалення дитини від батька, і налагодження цих зв`язків може бути значно ускладнено. 
 
Судами враховано, що запропонований ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною відмінний від порядку, визначеного органом опіки та піклування у розпорядженні від 04 лютого 2010 року № 115 р.  
 
Судами не встановлено перешкод для участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, отже ОСОБА_2 має можливість реалізовувати свої права к порядку, визначеному органом опіки та піклування у розпорядженні від 04 лютого 2010 року № 115 р, або в іншій спосіб, погоджений з дитиною та її матір`ю.
 
Після від`їду за кордон у 2011 року позивач не здійснював будь-яких дій, спрямованих на зміну визначеного порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, що свідчить про нехтування батьком своїми правами та обов`язками.
 
Посилання позивача на неможливість приїхати в Україну з певних об`єктивних, на його думку, підстав для реалізації своїх батьківських прав не може бути підставою для покладення на інших осіб, визначених  ОСОБА_2 у зустрічному прозові, які не є учасниками цієї справи, необґрунтованих додаткових зобов`язань щодо перевезення дитини в іншу країну, а також покладення на орган опіки та піклування додаткового навантаження з реалізації визначеного позивачем у зустрічному позові порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною на території іншої держави. 
 
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що запропонований ним у зустрічному позові порядок його участі у вихованні та спілкуванні із сином відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, ураховуючи небажання самої дитини спілкуватися та бачитися з батьком, зв`язок з якою втрачено з 2011 року.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено.
 
Посилання касаційної скарги на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 759/96/18, від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17, від 28 січня 2019 року у справі № 619/3051/17 є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах. 
 
За таких обставин, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанцій правил територіальної підсудності, оскільки заявник не надав доказів які б свідчили про те, що при розгляді справи судом першої інстанції він заявив про непідсудність справи (частина друга статті 411 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у відводі судді Козлової Н. Ю. колегія суддів вважає безпідставними. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді Козлової Н. Ю. відмовлено. Судом першої інстанції не встановлено підстав для відводу судді, визначених статтею 36 ЦПК України. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про відвід судді Козлової Н. Ю.  (а. с. 157, т. 4).
 
Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, на законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 

Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                     В. В. Шипович