Дата документу 12.07.2022 Справа № 325/1568/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Справа № 22-ц/807/401/22                              Головуючий у 1-й інстанції: Пантилус О.П.
Є.У.№ 325/1568/18                                           Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року                                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Гончар М.С.,
                        Дашковської А.В., 
розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2018 року,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2018 року ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» звернулось до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №21/2010 від 29 листопада 2010 року у розмірі 132 765, 53 грн. з підстав, передбачених ст.ст. 526, 530, 629, 610, 1054 ЦК України. 
В обґрунтування позову зазначено, що 29.11.2010 між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 21/2010, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 184 660,00 грн. строком до 27.11.2015. Того ж дня між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 21п/2010, за яким остання поручалася відповідати перед банком за виконання позичальником своїх зобов`язань як солідарний боржник. 
22.01.2018 між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» укладено договір про відступлення прав вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220118нв, відповідно до якого ПАТ «ВТБ Банк» відступило ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» права вимоги за кредитним договором № 21/2010. Отже, всі вимоги за кредитним договором, договорами поруки та застави належать ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП». 12.02.2018 товариством на адресу відповідача направлені повідомлення про відступлення прав вимог, але жодних виплат по зобов`язанню не здійснено. Станом на 22.01.2018 заборгованість за кредитним договором становить 132 765,53 гривень, яка складається із: 69 372,24 грн. – сума простроченого основного боргу за кредитом; 1 282,89 грн. — сума нарахованих процентів, у валюті кредиту; 62 110, 40 грн. - сума прострочених процентів, у валюті кредиту.
Заочним рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» суму заборгованості за кредитним договором № 21/2010 від 29 листопада 2010 року станом на 22 січня 2018 року у розмірі 132 765, 53 грн, яка складається із: 69 372,24 грн. — сума простроченого основного боргу; 1 282,89 грн. — сума нарахованих процентів, у валюті кредиту; 62 110,40 грн – сума прострочених процентів, у валюті кредиту.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» судові витрати в розмірі 1991,49 грн. 
В задоволенні вимог про солідарне стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати  і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Оспорюючи розмір заборгованості, відповідач посилається на те, що із змісту судового рішення йому не зрозуміло, за який період часу Банк нарахував, а суд стягнув з нього заборгованість за відсотками. Зазначає, що проживає на тимчасово окупованій території Донецької області і не був повідомлений про день та час слухання справи та був позбавлений можливості надати заперечення проти позову та заявити про застосування позовної давності. Остання оплата за кредитом була здійснена ним у серпні 2014 року, у вересні 2014 року всі банківські установи за місцем його проживання припинили свою діяльність у зв`язку з бойовими діями в регіоні та він не мав можливості сплачувати за кредитом. Перетин тимчасової лінії розмежування з коштами або без них був та є небезпечним і досі. ОСОБА_1 також зазначив, що у кредитному договорі є пункту 9.9.1 відповідно до якого сторони звільняються від відповідальності за невиконані зобов`язання, якщо невиконання зобов`язання стало наслідком причин, що знаходяться поза сферою контролю не виконуючої сторони. Такі причини включають: стихійне лихо, екстремальні погодні умови, пожежі, війни,військові дії та інш.( «форс-мажор»). Період звільнення від відповідальності починається з моменту оголошення виконуючою стороною «форс-мажору» і закінчується чи закінчився би, якщо не виконуюча сторона вжила б заходів, які вона і справі могла вжити для виходу з «форс-мажору». Якщо ці обставини діють більше 6 місяців, то сторона має право відмовитись від подальшого виконання зобов`язань.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» зазначає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги – неспроможними. Відповідач указує, що повідомлення відповідача, який зареєстрований на тимчасово окупованій території Донецької обл., про час і місце розгляду справи відбулося у відповідності до вимог ч.1 ст.1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку із проведенням антитерористичної операції» через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Відповідач не надав жодного доказу на спростування розміру заборгованості та на підтвердження доводів про зупинення дії кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті  369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд  здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з огляду таке.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам судове рішення в повній мірі не відповідає.
Встановлено, що 29.11.2 2010 між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 21/2010, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 184 660 грн. з виплатою 22% річних зі строком повернення до 27.11.2015. 
Графіком повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг, встановлена періодичність та розміри платежів позичальника з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, а саме не пізніше 28 числа кожного місяці у розмірі 5 096,00 грн. За умовами кредитного договору та графіку, останній платіж складає – 5029,93 грн., дата платежу – 27.11.2015 .
Того ж дня між Банком і ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 21п/2010, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася відповідати перед Банком за належне виконання позичальником за повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені та збитків як солідарний боржник. 
Відповідно до договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220118нв, 22.01.2018 року між ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» та ПАТ «ВТБ Банк» відбулося відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями, в тому числі за кредитним договором № 21/2010, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 . Тобто новим кредитором стало ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» . 
В пункті 6.2 договору відступлення передбачено, що підписанням цього договору первісний кредитор гарантує, що йому належать право вимоги на законних підставах; відповідно до законодавства, він не має права відступити права вимоги третім особам; права вимоги є дійсними, в момент укладення цього договору первісному кредитору не відомі обставини, внаслідок яких боржники мають права не виконувати вимогу нового кредитора. Зазначена гарантія є дійсною на момент відступлення прав вимоги. 
В реєстрі прав вимог, що додається до договору відступлення, під номером 86 зазначені дані про позичальника ОСОБА_1 (реквізити кредитного договору, сума заборгованості 132 765,53 грн., інші дані)
Згідно акту приймання - передачі документації за договором відступлення новий кредитор прийняв, в тому числі, кредитний договір № 21/2010, позичальник ОСОБА_1 . 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, вимоги ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» в частині стягнення заборгованості підлягають задоволенню. Відмовляючи у солідарному стягненні заборгованості із поручителя, суд першої інстанції посилався на те, що порука є припиненою, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання – 27.11.2015 не пред`явив вимоги до поручителя.
Дійшовши обґрунтованого висновку про припинення поруки і про наявність підстав для задоволення позову, суд першої інстанції не перевірив правильності розрахунку заборгованості, не з`ясував, за який період кредитор здійснював нарахування відсотків за користування кредитом.
В заяві про перегляд заочного рішення відповідач зазначав про те, що до серпня 2014 року він регулярно сплачував кредит, заборгованості не мав. Із тексту судового рішення йому не зрозуміло, за який період Банком нараховані, а судом стягнуті проценти за користування кредитом, а також звертав увагу суду першої інстанції, що не був обізнаний про розгляд справи, а тому був позбавлений можливості заявити про застосування строків позовної давності і заперечувати проти розміру заборгованості.
Вказані доводи відповідача суд першої інстанції залишив без уваги і відмовив останньому у перегляді заочного рішення.
З метою перевірки доводів апеляційної скарги та усунення неповноти судового розгляду ухвалами апеляційного суду від 17 січня 2022, 17 лютого 2022 року та від 12 травня 2022 витребувані від ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб детальний розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором із зазначенням щомісячних платежів з дати надання кредиту і до закінчення строку кредитування та копію транзитного рахунку, відкритого на імя позичальника на погашення кредитної заборгованості з відображенням всіх платежів і нарахувань, здійснених на погашення кредиту.
На виконання ухвали суду 4 липня 2022 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб направив апеляційному суду витребувані письмові докази, із аналізу яких видно, що позичальник ОСОБА_1 до серпня 2014 року регулярно вносив щомісячні платежі на погашення кредитної заборгованості, з вересня 2014 надходження коштів на погашення кредитної заборгованості припинилося, станом на 21.01.2018 загальний розмір заборгованості становить 132 765, 53 грн., із яких за тілом кредиту – 69 372, 24 грн., за відсотками – 63 393, 29 грн. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно матеріалам справи ні позовну заяву із доданими до неї письмовими доказами, ні ухвалу про відкриття провадження у справі, ні повістку про виклик у судове засідання відповідач не отримував, оскільки його зареєстрованим місцем проживання є тимчасово окупована територія Донецької обл..
Незважаючи на вказану обставину, суд першої інстанції не вжив усіх передбачених законом заходів до вручення відповідачеві процесуальних документів та розглянув справу по суті, що призвело до порушення принципу рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції не перевірив розрахунку заборгованості і не звернув уваги на те, що після закінчення строку кредитування з листопада 2015 року Банк продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом у розмірі, визначеному умовами кредитного договору, і здійснював таке нарахування до жовтня 2018 року, що не узгоджується із вищезазначеними нормами права.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
Суд першої інстанції, відмовивши відповідачеві у перегляді заочного рішення, фактично позбавив його права оспорити розмір заборгованості та подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. 
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа №200/11343/14-ц, провадження 14-59/18), згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року та заяву відповідача про застосування строків позовної давності, апеляційний суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин позовну давність.
За приписами ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Частиною 5 ст.261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.
Із наданого на запит апеляційного суду розрахунку заборгованості і інших письмових доказів слідує, що позичальник ОСОБА_1 почав порушувати графік погашення кредиту з вересня 2014 року у нього утворилася прострочена заборгованість як за тілом кредиту, так і за відсотками. 
З позовом до суду Банк звернувся 18 вересня 2018 року (а.с.43), отже за вимогами про стягнення щомісячних платежів, строк виконання яких настав до 18 вересня 2015 року, Банком пропущено строк позовної давності, про застосування якого просив відповідач і в заяві про перегляд заочного рішення, і в апеляційній скарзі.
Згідно розрахунку заборгованості станом на 18 вересня 2015 року розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту становить 54 692, 21 грн., прострочені відсотки – 17 124, 01 грн. 
Отже вимоги Банку про стягнення з позичальника заборгованості за тілом кредиту на суму 54 692, 21 грн. і за відсотками на суму 17 124, 01грн., строк сплати яких настав до 18 вересня 2015 року, не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
Оскільки строк повернення кредиту за умовами договору визначений 27.11.2015, право Банку нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом після 27.11.2015 припинилося.
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
За розрахунком заборгованості станом на 27.11.2015 року загальний розмір заборгованості за нарахованими і простроченими відсотками становить 23 117,63 грн., а в межах строку позовної давності - 5 993,62?грн.
Вимоги Банку про стягнення з позичальника відсотків, нарахованих після 27.11. 2015 на суму 40 275,66 грн. є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог є помилковими.
За вказаних обставин, з урахуванням строків позовної давності, з позичальника на користь кредитора підлягають стягненню 20 673,65? грн., із яких :
заборгованість за тілом кредиту на суму 14 680,03? грн., яка визначена як різниця між загальним розміром заборгованості за тілом кредиту і заборгованістю за щомісячними платежами, строк сплати яких настав до 18.09.2015 (69 372,24 грн. - 54 692, 21 грн.  =14 680,03 грн. ) ;
заборгованість за відсотками на суму 5 993,62 ?грн., яка визначена як різниця між загальним розміром заборгованості за відсотками, нарахованими на 27.11.2015, і заборгованості за щомісячними платежами, строк сплати яких настав до 18.09.2015 (23 117,63 грн.-17 124, 01 грн.=5 993, 62 грн.)
Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не можна визнати таким, що постановлено із дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового – про часткове задоволення позову і стягнення з позичальника на користь ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 673,65? грн., із яких : за тілом кредиту на суму 14 680,03? грн., за відсотками на суму 5 993,62 ?грн.
Інші вимоги Банку задоволенню не підлягають з підстав, зазначених у мотивувальній частині цієї постанови.
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про повну відмову у задоволенні позову з підстав, передбачених п.9.1.1 кредитного договору не ґрунтуються на законі і суперечать умова договору, в якому відсутній п.9.1.1, на який посилається .
Керуючись ст. ст. 268, 369 ч.1, 374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2018 року у цій справі в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором скасувати.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості хза кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» (код ЄДРПОУ 40326297, юридична адреса: 01014, місто Київ, вулиця Звіренецька, 63) заборгованість за кредитним договором №21/2010 від 29 листопада 2010 року, укладеним з Публічним акціонерним товариство «ВТБ БАНК» у розмірі 20 673,65? грн. (двадцять тисяч шістсот сімдесят три грн.. 65 коп.) , із яких : за тілом кредиту на суму 14 680,03? грн., за відсотками на суму 5 993,62 ?грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення в частині відмови у задоволенні позову про солідарне стягнення заборгованості із ОСОБА_2 не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції не переглядалося. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:         І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

                                                                                                     М.С.Гончар