Номер провадження: 22-ц/813/1676/22 
Номер справи місцевого суду: 522/11412/17
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Ющак А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту шлюбних відносин, розподіл спільного майна,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
22 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом та просив встановити факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з 2001 року до жовтня 2016 року, визнати за ним ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майна у вигляді: квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 .
Позов мотивовано тим, що фактичні шлюбні відносини між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 тривали з 2001 року. Разом вони проживали та вели спільне господарство в м. Кілія, Одеської області, а з 2003 року у м. Одесі, разом з сторонами проживала донька відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 1999 року народження. 
16.08.2005 році за спільні кошти придбана квартира АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 6-1898, право власності на вказану квартиру, зареєстроване за ОСОБА_2 , у зв`язку зі збільшенням загальної площі квартири до 94, 2 м. кв., шляхом реконструкції заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2007 року право власності на вказану житлову площу зареєстроване на ОСОБА_2 .
В 2009 році на підставі дозволу Приморської районної державної адміністрації, шляхом реконструкції підсобного нежитлового приміщення (сарай) збудована квартира АДРЕСА_4 загальною площею 118,6 м. кв., зазначене приміщення переведено у житловий фонд право власності зареєстроване 05.09.2014 року за ОСОБА_2 
23 вересня 2016 року придбана квартира АДРЕСА_5 , відповідно до договору посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Т.М., загальною площею 34, 6 м. кв., право власності зареєстроване за ОСОБА_2 , за реєстровим номером 1153.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.
Від відповідача по справі ОСОБА_2 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач заперечує обставини викладені у позовній заяві, позовні вимоги вона не визнає з тих підстав, що позивач проживав у неї в квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору піднайму №70 від 11.12.2006 року, що посвідчений КП «ДЄЗ» «Центральний» та був зареєстрований у вказаній квартирі тимчасово строком на два роки з 24.01.2007 року, вказані обставини підтверджуються довідкою Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс» «Порто-Франковський» від 10.09.2018 року в якій зазначено, що – громадянин ОСОБА_1 був тимчасово зареєстрований строком на два роки за адресою АДРЕСА_6 в однокімнатній квартирі, загальною площею 24,0 м.кв., житловою 16,2 м. кв. піднаймачем відповідно до договору №70 від 11.12.2006 року. 
Спільного господарства не вели, позивач розпоряджався своїми коштами сам, а відповідач теж своїми коштами розпоряджалася сама.
З листопада 2004 року та до червня 2015 року відповідач постійно проживала та працювала у м. Москва, Російської Федерації, що підтверджується довідками ФОП ОСОБА_4 від 03.09.2018 року, відповідно до якої ОСОБА_2 , в період з 30.11.2004 по 30.04.2012 року працювала на різних посадах у фізичної особи підприємця, Товариства з обмеженою діяльністю «Еротик Сіті» від 03.09.2018 року, відповідно до якої ОСОБА_2 в період часу з 18.05.2012 по 20.06.2015 року працювала на посаді адміністратора з зазначення окладу, довідкою виданою Московським банком ПАТ «Сбербанк» від 31.08.2018 року щодо руху грошових коштів за період з 06.11.2012 по 31.08.2018 роки, довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філія «Інфоксводаканал» від 25.06.2018 року за №00000167, відповідно до якої ОСОБА_2 з 07.10.2015 року та станом на момент видачі довідки займає посаду рахівник, з сумою сукупного доходу за період працевлаштування. 
Твердження позивача щодо виховання доньки відповідача, не підтверджується належними доказами, навпаки, відповідно до довідки та характеристики з Одеської загальноосвітньої школи №26 I-III ступенів Одеської міської ради та Одеською Маріїнською гімназією Одеської міської ради вихованням доньки займалась тільки мати, яка часто була у відрядженні, за дитиною доглядали інші особи, дитина виховувалась без батька.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту шлюбних відносин, розподіл спільного майна відмовлено у повному обсязі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони знайомі з дитинства, коли проживали у м. Кілія Одеської області. 
ОСОБА_1 з кінця 2006 року проживав та з 24.01.2007 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 строком на два роки. Позивач наполягав на факті спільного проживання та спільних поїздок на відпочинок, а відповідач підтвердила, що сторони періодично спільно проживали на одній житловій площі, та спільно відпочивали разом як друзі. 
Ці обставини сторони не заперечують, у суду відсутні обґрунтовані сумніви у достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.
Судом першої інстанції по справі допитані за клопотанням позивача свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також свідки за клопотанням відповідача ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ОСОБА_19 .
Оцінюючи показання свідків, суд першої інстанції правильно вказав на наявність протирічь між показанням свідків з обох сторін.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що ці показання безумовно не були «єдиним» доказом по справі. Тому суд першої інстанції правильно визнав, що нічого не вказує на те, що показання свідків є «вирішальними» для результату розгляду справи (див. згадане рішення у справі «Шачашвілі проти Німеччини» (Schatschaschwili v. Germany), пункт 123). 
Науковці вказують, що поняття «свідок» трапляється в ньому щонайменше у трьох, певним чином споріднених значеннях: 1) ОСОБА_20 , що була присутня при якій-небудь події, пригоді й особисто бачила що-небудь; 2) Особа, яку викликають до суду для посвідчення відомих їй обставин; 3) Особа, присутня при чому-небудь для офіційного підтвердження дійсності або правильності чогось . Цінність та відмінність свідка від інших учасників процесу полягає, крім іншого, в юридичній незацікавленості щодо результатів вирішення справи. 
Отже, юридична сила доказів – це здатність доказів служити законним засобом встановлення обставин справи та обґрунтуванням висновків суду про ці обставини. Показання свідків мають юридичну силу за таких умов: 1) отримання доказової інформації від належного свідка; 2) отримання відомостей про обставини справи у встановлений законом спосіб.
Виходячи з усталеної практики Верховного Суду (постанова від 11.12.2018 року по справі №521/17175/15-ц), суд приймає до уваги при оцінці наявних показань свідків по справі можливість добросовісної помилки (ненавмисного перекручування об`єктивної дійсності) на користь сторони, яка базується на бажанні свідків допомогти стороні.
Показання свідків зі сторони позивача про те, що сторони проживали спільно та вели спільне господарство суд першої інстанції правильно розцінив критично та відхилив, оскільки покази є неконкретними, суперечливими та не підтверджують факт відносин, притаманних подружжю, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому у суду наявні обґрунтовані сумніви у достовірності і правдивості фактів, повідомлених цими свідками. 
Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. 
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року по справі № 303//2865/17 зазначено, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Звертаючись до суду із позовом, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем у вказаний у позові період, позивач надав фотографії, та зробив посилання на показання свідків, які не можуть вважатися беззаперечливими доказами заявлених вимог. 
У якості доказу придбання майна внаслідок спільної праці, позивач надав до суду довідки про виплати грошових коштів компанії «Marine Engineering Service» від 20.08.2018 року, ТОВ «Бел Марін» від 28.08.2018 року, ФОП « ОСОБА_21 » від 05.09.2018 року, ТОВ «Морські інженерні технології» від 05.09.2018 року, компанії «Lavina Shipping LP» від 11.03.2013 року, компанії «Easter Logistics Co LTD SA» від 21.11.2016 року. 
Водночас суд першої інстанції врахував позицію відповідача щодо сумнівності зазначених довідок, тому як довідка видана ФОП « ОСОБА_21 » датована 05.09.2018 року, в той час як вказана особа-підприємець припинив свою діяльність 10.02.2015 року, відомості щодо компанії «Marine Engineering Service» відсутні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, компанія «Lavina Shipping LP», що видала довідку датовану 11.03.2013 року, зареєстрована лише 22 січня 2015 року, ТОВ «Морські інженерні технології» на запит представника відповідача повідомила, що не надавала ОСОБА_1 довідку від 05.09.2018 року.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2018 року витребувано з Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області інформацію щодо подачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований з 24.01.2007 року за адресою: АДРЕСА_6 податкових декларацій про майновий стан і доходи або чи надавалась податковими агентами звітність щодо нарахування доходів ОСОБА_1 за період з 2004 -2014 роки, із зазначенням розміру доходів за кожен рік.
Також, судом витребувано з Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області інформацію щодо відрахування в пенсійний фонд із заробітної плати на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 зареєстрований з 24.01.2007 року за адресою: АДРЕСА_6 з вказанням господарюючого суб`єкта, який проводив відрахування, та розмір відрахувань по місяцях за період з серпня 2004 року по листопад 2014 року.
Згідно із відповіді Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області за період 10 років (з 2004 по 2014 рік) ОСОБА_1 був працевлаштований 14 місяців, а саме грудень 2005 року, січень, лютий, березень, квітень 2006 року, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2007 року, вересень 2008 року, та декілька місяців в 2011 році. 
З відповіді Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області вбачається, що дані в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 за інші періоди відсутні.
Таким чином, докази надані позивачем не підтверджують наявність у нього відповідних доходів та участь у придбанні спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю.
В судовому засіданні позивачем не було надано жодних доказів того, що він безпосередньо приймав участь в купівлі нерухомого майна.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що один лише факт тривалого знайомства та періодичного спільного відпочинку, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірний будинок із господарськими спорудами) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
«….Позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу на час придбання спірного будинку та придбання цього майна за спільні кошти, при цьому, суд правильно визначив, що подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності…..».
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-2253цс15
«Також належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.»
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.
Згідно із правових позицій КЦС ВС у справах №643/6799/17-ц, №522/25049/16-ц: «…. проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації.
Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету та спільно не вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, що між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, що за спільні кошти вони надбали будь-яке рухоме чи нерухоме майно для спільного використання, крім своїх пояснень та пояснень заінтересованих свідків сторони зі сторони позивача не надано…..»
Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що спірні квартири, на які заявив вимоги позивач, на час розгляду справи не належать відповідачу на підставі договорів дарування від 22.03.2017 року та 04.09.2017 року, які є дійсними та не входять до предмету спору та доказування. 
Згідно зі ст.ст. 12 ч.3, 60, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Тому суд першої інстанції вмотивовано вважав позов ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною власністю та її поділ незаконним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню з вищевказаних підстав.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено 11 квітня 2022 року.

Головуючий                                                                Р.Д. Громік

Судді:                                                                М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дришлюк