ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 травня 2022 року	Львів	Справа № 380/3344/21 пров. № А/857/1269/22	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді –                                                             Ніколіна В.В.,
суддів –                                                                                Гінди О.М., Пліша М.А.,
за участі секретаря судового засідання –                              Рибачука А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора України, Київської обласної прокуратури на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 23 листопада 2021 року (суддя – Качур Р.П., м.Львів, повний текст рішення складено 03 грудня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України Венедіктової Ірини Валентинівни , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача,- керівник Київської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу,-

                                               ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у березні 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Генерального прокурора України Венедіктової І. В., в якому просив визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати пункт 2 наказу Генерального прокурора №7к від 12.01.2021, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури з 04.08.2020.  В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуваний наказ видано відповідачем на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня2020 року у справі № 380/6662/20 в частині, допущеній до негайного виконання. Проте відповідач, на думку позивача, не є уповноваженим суб`єктом для виконання вказаного рішення, оскільки боржником у виконавчому документі вказано керівника Київської обласної прокуратури. Крім цього, наказом № 7к від 12.01.2021 ОСОБА_1 поновлено в неіснуючому органі прокуратури та на неіснуючій посаді. Відтак вважає, що пункт 2 оскаржуваного наказу не ґрунтується на вимогах закону, суперечить резолютивній частині судового рішення та перешкоджає його належному виконанню, відтак він звернувся із цим позовом до суду.
          Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року позов задоволено повністю.
          Не погодившись із ухваленимсудовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що поновлення позивача в Київські обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури виходить за межі юридичної компетенції суду та чинним трудовим законодавством не передбачено поновлення на посаді працівника на іншу посаду ніж він займав до звільнення. Вказує, що поновлення позивача, який неуспішно пройшов атестацію, на рівнозначній посаді в органах прокуратури, усупереч конституційному принципу рівності громадян надасть йому привілеї перед прокурорами, які успішно пройшли атестацію.  Зазначає, що позивача було поновлено на тій посаді, з якої його було звільнено. Також зазначає, що оскільки відповідачем були здійсненні заходи для виконання рішення суду, який останній вважав належними, а позивач фактично не згоден із діями відповідача, вчиненими на виконання рішення суду, такий спір не може бути предметом розгляду в порядку позовного провадження., а тому на підставі статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) провадження у справі підлягає закриттю.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, яка із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи,  неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги покликається на аналогічні обставини що і відповідач.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також позивач подав відзив на апеляційну скаргу третьої особи, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг , суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що Львівським окружним адміністративним судом 15 жовтня 2020 року прийнято рішення у справі № 380/6662/20, яким задоволено позов ОСОБА_1 до П`ятнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Офісу Генерального прокурора, Київської обласної прокуратури та керівника Київської обласної прокуратури.
Вказаним рішенням суд : визнав протиправним та скасував рішення П`ятнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора №7н від 16.07.2020 "Про неуспішне проходження прокурором атестації" щодо ОСОБА_1 та виданий на його підставі наказ Генерального прокурора №195к від 27.07.2020, яким ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Київської області та з органів прокуратури; поновив ОСОБА_1 в Київській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури з 04.08.2020, стягнувши з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 в Київській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури з 04.08.2020 судом допущено до негайного виконання.
Також судом видано виконавчий лист № 380/6662/20, в якому зазначено: поновити ОСОБА_1 в Київській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури з 04.08.2020. допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 в Київській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури з 04.08.2020. Боржником відповідно до ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року у справі № 380/6662/20 про виправлення описки у виконавчому листі зазначено керівника Київської обласної прокуратури (01601, місто Київ, Бульвар Лесі Українки, буд 27/2, код ЄДРПОУ 02909996).
Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 16.11.2020 відкрито виконавче провадження та здійснюється примусове виконання судового рішення на підставі виконавчого листа № 380/6662/20 (виконавче провадження № 63630018).
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року виправлено помилку, допущену при оформленні виконавчого листа № 380/6662/20 від 15.10.2020 про поновлення ОСОБА_1 в Київській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури з 04.08.2020, і зазначено боржником керівника Київської обласної прокуратури.
Постановою головного державного виконавця ВП № 6360018 від 04.12.2020 внесено зміни в автоматизованій системі виконавчого провадження і замість назви: Офіс Генерального прокурора зазначено Київську обласну прокуратуру.
Постановою головного державного виконавця ВП № 6360018 від 04.12.2020 виправлено помилку у постанові про відкриття виконавчого провадження від 16.11.2020 і зазначено вірну назву боржника: Київська обласна прокуратура.
Пунктом 2 Наказу Генерального прокурора від 12.01.2021 №7к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської Оксани Миколаївни ВП № 63630018 від 27.10.2021 накладено штраф на Київську обласну прокуратуру за невиконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі № 380/6662/20.
Позивач вважає пункт 2 наказу Генерального прокурора №7к про поновлення ОСОБА_1 на роботі таким, що не ґрунтується на вимогах закону, суперечить резолютивній частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 380/6662/20 та прийнятим суб`єктом владних повноважень з перевищенням наданих йому повноважень, тому звернувся із позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ видано неуповноваженим суб`єктом владних повноважень – з перевищенням наданих йому повноважень в силу відсутності у Законі України “Про прокуратуру” норми, що уповноважує Генерального прокурора на видання відповідних наказів щодо призначення (поновлення) на адміністративних посадах в регіональній прокуратурі.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014 (далі - Закон №1697-VII).
Наказом Генерального прокурора від 08.09.2020 визначено 11 вересня 2020 року днем початку роботи обласних прокуратур. Відповідне рішення Генерального прокурора опубліковане у газеті Голос України. Публікація рішення Генерального прокурора про день початку роботи обласних прокуратур стала підставою для вступу в дію відповідної норми Закону України від 19.09.2019 “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури” № 113-ІХ (далі Закон №113-ІХ) відповідно до якої Генеральний прокурор тимчасово до 01.09.2021 втрачає право призначати керівника обласної прокуратури.
Зокрема, абзацом 3 підпункту 6 пункту 22 Розділу ІІ Закону №113-ІХ установлено, що тимчасово, до 1 вересня 2021 року призначення на адміністративні посади, передбачені пунктами 7-15 частини першої статті 39 Закону України “Про прокуратуру”, здійснюється керівником обласної прокуратури щодо адміністративних посад прокурорів у відповідній обласній прокуратурі.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 39 Закону України “Про прокуратуру” заступник керівника обласної прокуратури є адміністративною посадою в обласних прокуратурах і рівнозначною посадою заступника керівника прокуратури Київської обласної прокуратури.
Оскаржуваним наказом позивача поновлено на посаді заступника прокурора Київської області. Посада заступник прокурора Київської області – це адміністративна посада регіональної прокуратури, що була передбачена Законом Закон №1697-VII до 25.09.2019 до внесених змін на підставі Закону №113-ІХ. На підставі цього Закону з 25.09.2019 виключено з системи органів прокуратури регіональні прокуратури та всі адміністративні посади, які були передбачені у регіональних прокуратурах. Прокурори, які працювали на цих посадах, тимчасово продовжували виконувати свої обов`язки до 11.09.2020 (до дня початку роботи обласних прокуратур).
Як встановлено судом з матеріалів справи рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 380/6662/20 позивача поновлено в Київській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури з 04.08.2020 і допущено рішення в цій частині до негайного виконання.
Також Львівським окружним адміністративним судом 15 жовтня 2020 року видано виконавчий лист, в якому боржником зазначено Офіс Генерального прокурора.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 виправлено помилку у виконавчому листі від 15 жовтня 2020 року № 3806662/20 і вказано боржником у справі керівника Київської обласної прокуратури (а.с. 90).
Постановою Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської Оксани Миколаївни від 04.12.2020 ВП № 63630018 виправлено у постанові про відкриття виконавчого провадження боржника і зазначено боржником Київську обласну прокуратуру (а.с. 102).
Наказом Генерального прокурора №7к від 12.01.2021 поновлено позивача на посаді заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури з 04.08.2020.
Офіс Генерального Прокурора листом від 15.01.2021 № 07/1/1-43вих-21 повідомив державному виконавцю про виконання судового рішення від 15.10.2020 у справі №380/6662/20, зазначив, що наказом Генерального Прокурора від 12.01.2021 № 7к скасовано наказ Генерального прокурора від 27.07.2020 № 195 к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Київської області та поновлено на вказаній посаді з 04.08.2020.

Як зазначалось вище, на час видання оскаржуваного наказу, зупинена дія норм, які передбачали повноваження Генерального прокурора щодо призначення на посаду заступника керівника обласної прокуратури. Відтак, Генеральний прокурор не був визначений Львівським окружним адміністративним судом в якості відповідача за вимогою про поновлення ОСОБА_1 на роботів адміністративній справі №380/6662/20 (відповідачем була Київська обласна прокуратура), та відповідно, не був визначений боржником у виконавчому листі, виданому на забезпечення примусового виконання судового рішення в цій частині. Відповідно, Генеральний прокурор не був боржником у виконавчому провадженні щодо поновлення ОСОБА_1 у Київській обласній прокуратурі.

Стаття 9 Закону України «Про прокуратуру», на яку послався Генеральний прокурор в оскаржуваному наказі, передбачає можливість призначення прокурорів на адміністративні посади тільки у випадках та у порядку, встановленими цим Законом, який, як зазначалось вище,з 25.09.2019 не передбачає існування регіональних прокуратур.
Таким чином, на момент винесення оскаржуваною наказу, інших прокуратур, крім тих, що зазначені в Законі, не передбачено. А тому посилання на статтю 9 Закону України “Про прокуратуру”, при виданні оскаржуваного наказує незаконним, оскільки посада позивача відноситься до адміністративних посад регіональних прокуратур, відсутніх в Законі України “Про прокуратуру”.
Крім того, на момент видання оскаржуваного наказу, був опублікований наказ Генерального прокурора про день початку роботи обласних прокуратур. Цей наказ став підставою для вступу в дію з 11.09.2020 абзацу 2 пункту З розділу II Закону № 113-ІХ. Ця норма вказує, що після початку роботи обласних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури здійснюється призначеними до них прокурорами.
Відтак, у зв`язку з виданням Генеральним прокурорам наказу від 08.09.2020 №414 та початком роботи обласних прокуратур, відповідно до Закону №113-ІХ. виключно призначені до цих прокуратур (тобто до обласних) прокурори забезпечують виконання функцій прокуратури
Видання наказу про поновлення позивача па посаду прокурора, який не може забезпечувати виконання конституційних функцій прокуратури, суперечить частині дев`ятій статті 39 Закону України “Про прокуратуру”, відповідно до якої перебування прокурора на адміністративній посаді у прокуратурі не звільняє його від здійснення повноважень прокурора відповідної прокуратури, передбачених цим Законом.
Офіс Генерального прокурора не заперечує той факт,що боржником у виконавчому провадженні щодо поновлення ОСОБА_1 у Київській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді заступника керівника прокурора Київської області, на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі №380/6662/20 є Київська обласна прокуратура.
Попри обізнаність Генерального прокурора про визначення судом та державним виконавцем як боржника Київську обласну прокуратуру,Генеральним прокурором видано оскаржуваний наказ.
Доводи представника Офісу Генеральною прокурора щодо того, що оскаржуваний наказ видано на виконання судового рішення від 15 жовтня 2020 року не відповідає дійсності, оскільки рішенням суду позивач був поновлений на відповідну посаду в обласній прокуратурі, а оскаржуваним наказом в регіональній прокуратурі.
Апеляційний суд зазначає, що пунктом першим оскаржуваного наказу Генеральний прокурор скасував своє попереднє рішення про звільнення позивача, хоч судом його не зобов`язано до вчинення таких дій. Після набранням рішенням суду від 15 жовтня 2020 року наказ про звільнення позивача є скасованим саме судом, і додаткового скасування Генеральним прокурором не потребує.
Саме фактом видання оскаржуваного наказу Київська обласна прокуратура обґрунтовує невиконання як боржником судового рішення.
Львівський окружний адміністративний суд у рішення від 15 жовтня 2020 року  визначив, що відповідно до закону саме Київська обласна прокуратура є тим суб`єктом владних повноважень, який має право на видання наказу про поновлення ОСОБА_1 у визначений судом спосіб.
          Відтак, апеляційний суд вважає, що Генеральним прокурором не спростовано факт прийняття ним оскаржуваного наказу поза межами повноважень, передбачених статтею 9 Закону України «Про прокуратуру», з порушенням вимог абзацу 3 підпункту 6 пункту 22 Розділу II Закону України № 113-1Х та статей 15, 63, 65 Закону України «Про виконавче провадження».
          Апелянти покликаються в апеляційній скарзі на те, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 380/6662/20 змінено судом апеляційної інстанції.
З приводу цього, апеляційний суд зазначає, що вказане рішення від 15 жовтня 2020 року було допущено до негайного виконання у частині поновлення ОСОБА_1 в Київській обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді заступника керівника прокурора Київської області, тобто підлягало до виконання, починаючи з 16.10.2020. Факт подальшої зміни апеляційним судом назви посади, на якій слід поновити ОСОБА_1 без значення назви органу прокуратури, не може слугувати підставою для обґрунтування законності оскаржуваною наказу, оскільки рішення апеляційного суду постановлено 20 травня 2021 року, через 4 місяці після видання Генеральним прокурором оскаржуваного наказу. Більше того,  Верховним Судом на даний час за касаційною скаргою ОСОБА_1 перевіряється законність рішення Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №380/6662/20 в частині постановлення ним нового  рішення про поновлення позивача на посаді заступника прокурора Київської області. На час видання  оскаржуваного наказу рішення Львівського окружного адміністративного суду було чинним та підлягало до виконання.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.
Такі висновки відповідають позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 16 травня 2018 року у справі №826/23192/15 та від 01 листопада 2019 року у справі№ 333/6481/16-а, відповідно до якої, вирішуючи спори, суд повинен досліджувати правомірність рішення суб`єкта владних повноважень на момент його прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях і домислах, а також тих фактичних обставинах, які на момент його ухвалення хронологічно ще  не відбулися, проте, ймовірно, могли маги місце у майбутньому.
          Доводи апелянтів зводяться виключно до того, що оскаржуваний наказ видано для забезпечення рівності всіх прокурорів, які призначаються в реформовані органи прокуратури, хоча спосіб виконання судового рішення про поновлення не був предметом оскарження.
Стосовно покликань апелянтів на невірне застосування судом статті 235 Кодексу законів про працю України.
Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Апелянти акцентують на необхідності поновлення позивача саме на відповідній посаді прокуратури Київської області, вказують, що суд першої інстанції вдався до невірного способу поновлення прав позивача. Однак, ці доводи не можуть бути предметом перегляду в межах даної справи, за цими позовними вимогами. На момент видання оскаржуваного наказу, третя особа як боржник зобов`язаний поновити позивача на посаді, судове рішення не виконав і державного виконавця про неможливість виконати судове рішення у спосіб, встановлений судом, не повідомляв.
Також апелянти покликаються на неправильне застосування норм процесуального права, зокрема вказують, що оскаржуваний наказ не міг бути предметом судової перевірки за окремим позовом про його скасування, посилаючись на передбачену КАС України процедуру перевірки судом, який постановив відповідне рішення, правильності його виконанні шляхом звернення із заявою в порядку статті 383 КАС України.
З приводу цього, апеляційний суд зазначає наступне.
КАС України передбачаєтаку форму контролю адміністративного суду за виконанням рішень в адміністративних справах як вирішення і розгляду заяв з приводу протиправності рішень, дій або бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання судових рішень (стаття 383 КАС України).
Системний аналіз конструкції, передбаченої статтею 383 КАС України, та інших норм нього кодексу та Закону України «Про виконавче провадження» вказує на те, що в порядку цієї статті позивач вправі оскаржувати рішення, видані на виконання судового рішення саме відповідачем, до якого була спрямована відповідна вимога позивача, та який є боржником у відповідному виконавчому провадженні.
Так, стаття 383 КАС України вказує, що позивач, на користь якого ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду.
          Вимога позивача була звернута саме до Київської обласної прокуратури та її керівника.
За частиною четвертою статті 372 КАС України, примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом. Таким законом є Закон України «Про виконавче провадження», який регулює як завершальну стадію судового провадження і примусове виконання судових рішень. Статтею 15 Закону України “Про виконавче провадженні” визначено, що боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Цей Закон у статтях 63 та 65 визначає порядок і осіб, що пов`язані з виконанням судового рішення про поновлення, вказуючи, що рішення про поновлення на роботі, є таким, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії, і рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працюнаказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
З матеріалів справи вбачається, що у відповідному виконавчому провадженні боржником є Київська обласна прокуратура, і саме до неї скеровано вимоги державного виконавця.
Відтак, саме відповідач Київська обласна прокуратура є тим відповідачем і боржником, який мав повноваження на виконання судового рішення.
Цей позов  направлений не на здійснення контролю за виконанням судового рішення у справі №380/6662/20, оскільки поданий до суб`єкта владних повноважень, що не був відповідальний за виконання судового рішення та з інших підстав, що не пов`язані з оцінкою належності виконання цього судового акту.
Враховуючи наведене, спірні правовідносини, що виникли між позивачем та Генеральним прокурором, не пов`язані безпосередньо з неналежним виконаним рішення суду у справі №380/6662/20, а є самосійними позовними вимогами що повинні бути вирішені судом в загальному судовому порядку.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апелянтів не спростовують висновки суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ видано неуповноваженим суб`єктом владних повноважень – з перевищенням наданих йому повноважень в силу відсутності у Законі України “Про прокуратуру” норми, що уповноважує Генерального прокурора на видання відповідних наказів щодо призначення (поновлення) на адміністративних посадах в регіональній прокуратурі.

Отже, за результатами розгляду апеляційних скарг колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження апелянтів не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим апеляційні скарги на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора України, Київської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 23 листопада 2021 рокув справі №380/3344/21- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 10.05.2022