ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4440/22 Справа № 183/5421/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Оладенко  О. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

24 серпня 2022 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі: 
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та стягнення аліментів за минулий час
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 
на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2022 року, - 
В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2021 року ОСОБА_2 в інтересах дитини ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, який в подальшому неодноразово уточнював. 
Згідно уточнених позовних вимог позивач просить стягнути на її користь з відповідача аліменти за минулий час – з 01 червня 2016 року по 01 січня 2019 року на її утримання - доньки ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку; стягнути аліменти за минулий час – з 01 січня 2019 року до 08 червня 2021 року на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини заробітку.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач по справі є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а їх батьком є ОСОБА_2 . Починаючи з травня 2016 року позивач ОСОБА_1 проживала разом з батьком, а тому мала право на отримання аліментів від матері, яка ухиляється від виконання свого обов`язку щодо матеріального забезпечення. Починаючи з 01 січня 2019 року разом з батьком ОСОБА_2 став постійно проживати також і брат позивача – ОСОБА_4 , який також має право на матеріальне забезпечення з боку матері. У зазначені періоди відповідач ОСОБА_3 ухилялася від обов`язку утримувати своїх дітей. Їх матеріальним забезпеченням та утриманням займався лише батько позивача ОСОБА_2 . Тому просить задовольнити її позов та стягнути аліменти за минулий час (а.с.1-8,55-64,92-98,113-120).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2022 року у позові ОСОБА_1  в інтересах якої діє представник ОСОБА_2  до ОСОБА_3  про стягнення аліментів та стягнення аліментів за минулий час  - відмовлено повністю (а.с.153-154).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та винести нове рішення на користь неповнолітніх дітей (а.с.170-175). 

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 та представник позивача ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15,16).ч проживають разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18,19,23,25-27,30,43).
За цією ж адресою зареєстрована ОСОБА_3 , яка фактично проживає в АДРЕСА_2 .
У відповідності до постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року у справі №183/1984/16, провадження № 22-ц/803/2041/19, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , у розмірі 900,00 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 квітня 2016 до 25 січня 2019 року. Судом апеляційної інстанції встановлено під час розгляду справи сторони не заперечували, що їх син ОСОБА_4 з 25 січня 2019 року проживає за адресою батька ОСОБА_2 .
Судовим наказом Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2021 року у справі №183/3786/21 з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів її заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 08 червня 2021 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Зазначений судовий наказ перебуває на виконанні у Шевченківському відділі ДВС у місті Дніпрі, заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 лютого 2022 року складає 35560,12 грн.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів, що позивач вживала до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а також не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в розумінні ч.2 ст.191 СК України у періоди часу з 01 червня 2016 року по 01 січня 2019 року та з 01 січня 2019 року до 08 червня 2021 року. 

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанція. 

Згідно з приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України)
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Як зазначив у судовому засіданні представник позивача, у 2016 році він не вживав заходів щодо отримання аліментів. У 2017 році він звертався з позовом про стягнення аліментів, який залишено без розгляду за його заявою (справа183/3227/17). У 2019 році ОСОБА_2  звертався з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, але йому відмовлено у видачі судового наказу (справа №183/4071/19). У 2019 році разом з позовом про визначення місця проживання дітей ОСОБА_2  заявляв вимоги про стягнення аліментів, від яких сам у подальшому відмовився. 

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Тлумачення ч.2 ст.191 СК України, свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини:
- вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти;
- неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати.
Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.
Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Належних та допустимих доказів вжиття позивачем протягом вказаного періоду заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливості їх одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати позивачем не надано.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий період, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати за вказаний період.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що батько дітей – ОСОБА_2 звертався у 2017, 2019 роках з вимогами про стягнення аліментів, від яких сам і відмовлявся. Крім того, сам по собі факт звернення з вимогами про стягнення аліментів не може бути підставою для їх стягнення за минулий час, оскільки умовою задоволення таких вимог є також ухилення відповідача від їх сплати.
Посилання представника позивача на перетин кордону відповідачем та заборону виїзду за межі України не стосуються предмета доказування у цій справі, оскільки ці обставини стосуються виконання судового наказу у справі №183/3786/21.

Таким чином, по справі не встановлено та не надано суду належних і допустимих доказів того, що позивач вживала до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в розумінні ч.2 ст.191 СК України у періоди часу з 01 червня 2016 року по 01 січня 2019 року та з 01 січня 2019 року до 08 червня 2021 року.
Жодні доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Апелянт трактує ЦПК України та сімейний кодекс, а також повторює доводи позовних вимог, яким суд першої інстанції надав правомірну оцінку. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.
Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: