Дата документу 10.05.2022 Справа № 337/2877/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/243/22                                  Головуючий у 1-й інстанції: Котляр А.М.
Є.У.№ 337/2877/21                                                 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В.,
секретар: Рикун А.В.,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька,
за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2021 року, 
В С Т А Н О В И В:
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із повозом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька.
Зазначала, що проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , від якого вони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя не склалось, вони з відповідачем проживають окремо. Вона є громадянкою Російської Федерації та має право на постійне проживання в Україні. На даний час вона постійно проживає в м. Черкеськ, РФ, де має постійне місце роботи. Декілька разів на рік вона приїжджає в м. Запоріжжя відвідати сина, який проживає із відповідачем. Вона просила ОСОБА_2 надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд сина до її місця проживання в Російську Федерацію на декілька місяців для оздоровлення та відпочинку, проте відповідач такої згоди не надає. Вона має постійне місце проживання та роботи в Російській Федерації, здатна забезпечити сина всім необхідним під час його тимчасового перебування за кордоном. На підставі викладеного просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Російської Федерації у супроводі матері ОСОБА_1 , без згоди батька ОСОБА_2 строком на 9 місяців від дня набрання рішенням законної сили. 
Рішенням Хортицького районного суду Запорізької області від 31 серпня 2021 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в  якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим нею доказам, дійшов до помилкових висновків, які не відповідають дійсності. На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у позові, оскільки під час вирішення спору в судовому засіданні відповідач частково визнач позовні вимоги вказав, що 9 місяців це досить тривалий час, проте не заперечував щодо виїзду дитини разом з матір`ю на менш тривалий час з гарантією повернення дитини додому. Окрім того апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків щодо недотримання інтересів дитини, перебування дитини з матір`ю буде якнайкраще сприяти на стан дитини, окрім того позивачка забезпечить не тільки дозвілля, а й оздоровлення дитини. Отже апелянт вважає, що судом зроблені висновки, які не відповідають дійсним обставинам, що призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає нормам права. Окрім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з позивачки судові витрати, адже відповідачем не було заявлено про це під час надання відзиву.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим.
В засідання апеляційного суду ОСОБА_1 і її адвокат Писаренко С.Ю. не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки ОСОБА_4 19.04.2022. Суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності позивачки і її представника адвоката Писаренко С.Ю.
Органи опіки і піклування просили розглядати справу за їх відсутності, проти задоволення апеляційної скарги заперечували. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з виходячи з такого.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Запоріжжя. Його батьками є сторони по справі ОСОБА_2 , громадянин України, та ОСОБА_1 , громадянка Російської Федерації (а.с. 11).
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має право на постійне місце проживання в Україні (а.с.9), яке зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10). 
ОСОБА_1 постійно проживає в Російській Федерації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12). Квартира належить позивачу на праві приватної власності. 
Позивач має дітей від іншого шлюбу - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 112) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 108). 
Згідно акту обстеження побутових умов проживання ОСОБА_1 проживає у трикімнатній квартирі разом із синами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , побутові умови дозволяють проживання в ній малолітнього ОСОБА_3 (а.с. 107). 
Починаючи з 08.02.2021 ОСОБА_1 працює юристом у державній установі «Центр розвитку зв`язку та комунікації», розташованій в м. Черкеськ, РФ (а.с. 14), позитивно характеризується за місцем роботи (а.с.54).
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 22).
ОСОБА_2 з 01.07.2021 року працює в КП «Водоканадл» монтажником зовнішніх трубопроводів (а.с. 94).
Син сторін по справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є здобувачем освіти закладу дошкільної освіти №236 «Сонячний» (ясла-садок) (а.с. 35).
Малолітній ОСОБА_3 зарахований до навчання у першому класі Запорізької загальноосвітньої школи №92 з 01.09.2021 року (а.с. 34).
ОСОБА_3 має вроджену ваду серця, у зв`язку із чим проходив лікування та перебуває на обліку у КНП «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №5» (а.с. 41-42). 
Позивач надала суду довідку про те, що її сину ОСОБА_3 буде надане місце у підготовчій групі дошкільного закладу «Центр розвитку дитини - дитячий сад «Ялинка» з 01.09.2021, який розташований у м. Черкеськ, РФ (а.с. 56).
Також суду наданий ваучер, який підтверджує факт бронювання позивачем відпочинку разом із сином ОСОБА_3 у лікувальному санаторії м. Кісловодськ, РФ з 22.08.2021 по 31.08.2021 (а.с. 57-62) та у готелі в м. Домбай, РФ з 13.09.2021 по 18.09.2021 (а.с. 103-106).
Відповідач надав суду висновок психолога, відповідно якого переїзд дитини до матері у Російську Федерацію на 9 місяців зашкодить дитині, не відповідає найкращім інтересам дитини (а.с. 91).
Під час розгляду справи в суд першої інстанції було встановлено, що спір щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_3 між сторонами відсутній.
ОСОБА_1 просила суд надати їй право тимчасового виїзду до свого місця проживання в Російській Федерації для оздоровлення та відпочинку сина тривалістю 9 місяців. В судовому засіданні позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що син пожив із батьком один рік без неї, а тепер вона бажає, щоб він пожив рік із нею за місцем її проживання. Зазначала, що вона влаштує ОСОБА_3 у дитячий садок на весь строк перебування в Російській Федерації, буде займатись його лікуванням, проведе час із сином в санаторіях та на відпочинку. 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
На час розгляду справи існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).
Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.
Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.
Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
ОСОБА_1 не вказала суду точні дати виїзду та повернення в Україну, не надала проїзні документи, що суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019  року у справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18).
Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_3 до Російської Федерації у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2 строком на 9 місяців не відповідає найкращим інтересам дитини.
Щодо долучених до апеляційної скарги доказів, то апеляційний суд вважає, що вказані докази не можуть бути прийняті до уваги виходячи з такого.
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК Українидозволяє зробити висновок, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 638/12578/17 (провадження № 61-36923св18)
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
РішенняХортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 11 травня 2022 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська