Номер провадження: 22-ц/813/1633/22 
Справа № 2-3505/07
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.05.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
при секретарі: Хухрові С.В., 

           переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року про поворот виконання рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,- 
в с т а н о в и в:

05  жовтня 2007 року ОСОБА_1  звернулась суду з позовом  до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , по якому ОСОБА_2 виступала продавцем, а ОСОБА_1 – покупцем. Визнано право приватної власності за ОСОБА_1 на будівлю кафе «Вечірнє», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 12 липня 2016 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року заяву ОСОБА_3 про поновлення строку апеляційного оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року було задоволено. Поновлено ОСОБА_3 строк апеляційного оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року. Відкрито апеляційне провадження у справі.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року скасовано і ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1 100,00 гривень.
01 лютого 2017 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суд із заявою про поворот виконання рішення суду, у якому просила суд допустити поворот виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення – кафе «Вечірнє» за адресою: АДРЕСА_1 ,  зареєстрованого на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеська область від 15 жовтня 2007 року (справа №2-3505/2007р.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно скасованого рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року (провадження №22-ц/785/6225/16 та проведення реєстрації права власності на нежитлове приміщення – кафе «Вечірнє» за адресою: АДРЕСА_1 , за нею ОСОБА_2 , посилаючись на те, що підстави набуття права власності ОСОБА_1 та підставі реєстрації права власності були скасовані рішенням суду від 10 листопада 2016 року.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року заяву відповідачки ОСОБА_2 про поворот виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2017 року задоволено.
Суд допустив поворот виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року по справі №2-3505/2007 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.
В порядку повороту виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення – кафе «Вечірнє» за адресою: АДРЕСА_1 ,  та проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення – кафе «Вечірнє» за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до участі в справі у якості правонаступника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про поворот виконання рішення суду відмовити, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права. 
 На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого: 
Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
10 травня 2022 року електронною поштою від адвоката Маркарова І.Р., що діє в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із його мобілізацією до Збройних сил України. 
Відповідно до ч. 8 ст. 14 ЦПК України, особи, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, можуть подати процесуальні, інші документи, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний підпис», якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Згідно із ч. 8 ст. 43 ЦПК України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).
Варто зауважити, що зазначену заяву було направлено в електронному вигляді. При цьому, вона не містить електронного цифрового підпису, у порушення норм ЦПК України та ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Розглянувши клопотання адвоката Маркарова І.Р. про відкладення розгляду справи, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 3 ст.13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі,  ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень;  подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;  подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;  ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти;  оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках;  користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Цивільна справа перебуває у провадженні Одеського апеляційного суду з серпня 2020 року.
Суд здійснює виклик сторін у судові засідання, в тому числі, шляхом надіслання судових повісток в порядку, встановленому ст. ст.128, 130 ЦПК України.
Сторони по справі про дату, час та місце судового засідання неодноразово повідомлялись належним чином.
Однак, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 на кожне призначенне судове засідання (02.06.2021р., 29.09.2021р., 20.10.2021р., 11.05.2022р.) надсилали до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату (т. 2 а.с. 143-145, 147-149, 171-174, 183-184,186-187, 190-192, 206-210).
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Указом Президента України від 24.02.2022 року за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан.
Указом Президента України від 14.03.2022 року за №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 15.03.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, тобто до 26.04.2022 року.
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно із вказаним вище Указом Президента України, воєнний стан введено на всій території України.
Статтею 10 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.
В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені (ст. 12-2 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану»).
Частинами 1-3 ст. 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.
Також суд зауважує, що під час дії воєнного стану Одеський апеляційний суд здійснює правосуддя, виходячи з реалій воєнного часу та необхідності дотримання загальних засад цивільного провадження, керуючись реальною поточною обстановкою, що склалася у Одеській області, при умові відсутності небезпеки для учасників справи.
Тобто, робота  Одеського апеляційного суду не припинена, а явка сторін у судове засідання не визнавалась обов`язковою. 
Крім того, із ордеру про надання правової допомоги Серії ВН №113434 виданого адвокатом Маркаровим І.Р. вбачається, що його було сформовано 28 лютого 2022 року на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги №160222 від 16 лютого 2022 року. Відповідно до Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_4 було мобілізовано до Збройних сил України з 02 березня 2022 року. 
Таким чином, позивач ОСОБА_1 була обізнана про дані обставини, проте не вжила всіх розумних заходів щодо забезпечення проведення судового засідання призначеного на 11 травня 2022 року, що призводить до збільшення строків розгляду справи. 
Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.
Так, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу у встановлені строки до суду не подавали.
Крім того, вони не подають впродовж всього часу розгляду справи до суду клопотань, пов`язаних із розглядом справи, крім клопотань про відкладення судових засідань, тобто вбачаються ознаки дій з боку позивача та відповідача, спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи.
Таким чином, мотиви відкладення судового засідання, наведені у клопотанні адвоката Маркарова І.Р. про його призив на службу до лав Збройних сил України, суд вважає безпідставними.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 23 травня 2022 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, у письмових поясненнях ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Статтею 380 ЦПК України, (у редакції 2004р.), який був чинний на час вирішення питання про поворот виконання судового рішення, передбачено, що питання про поворот виконання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернено на новий розгляд, а при новому розгляді справи в позові відмовлено або позовні вимоги задоволено в меншому розмірі, або провадження у справі закрито чи заяву залишено без розгляду, суд, ухвалюючи рішення, повинен зобов`язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням.
У разі неможливості повернути майно в рішенні або ухвалі суду передбачається відшкодування вартості цього майна в розмірі грошових коштів, одержаних від його реалізації.
За судовим рішенням про поворот виконання видається виконавчий лист у порядку, встановленому цим Кодексом.
У статті 381 ЦПК України, 2004р., зазначено, що, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом при новому розгляді справи або судом апеляційної чи касаційної інстанції, заява відповідача про повернення стягненого з нього     за скасованим рішенням майна розглядається судом, у якому перебуває справа. Заяву про поворот виконання можна подати у межах позовної давності.
За подання заяви про поворот виконання судовий збір не сплачується.
Суд розглядає заяву про поворот виконання в судовому засіданні з повідомленням сторін і постановляє ухвалу.
Задовольняючи заяву про поворот виконання рішення суду, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу будівлі кафе «Вечірнє», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , по якому ОСОБА_2 виступала продавцем, а ОСОБА_1 – покупцем та визнано право приватної власності за ОСОБА_1 на будівлю кафе «Вечірнє», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та яке було виконано, скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року (провадження №22-ц/785/6225/16, що на підставі статті 380 ЦПК України 2004р. є підставою для повороту виконання рішення суду від 15 жовтня 2007 року.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи за наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог     пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «... якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 05 серпня 2020 року у справі №177/1163/16 (провадження №61-2250св20) Верховний Суд  зробив наступний правової висновок: «Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції – ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.
Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати  як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести  до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу місцевого суду – без змін, апеляційний суд не звернув уваги на вищенаведене та дійшов помилкового висновку про те, що суд першої інстанції діяв відповідно до вимог статті 185 ЦПК України. Ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, обмежує права позивача та перешкоджає йому у доступі до правосуддя».
Встановлено, що постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року по справі №2-3505/2007 касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року скасовано. Справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. При цьому, Верховним Судом в своїй постанові вказано про необхідність перевірки судом апеляційної інстанції поважності причин пропуску ОСОБА_3 строку  на апеляційне оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 18 лютого 2020 року по справі №2-3505/2007 касаційну скаргу  ОСОБА_3 залишено без задоволення, ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року залишено без змін.
Отже, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року залишається в силі.
У Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року у справі №1-25/2011 за конституційним зверненням військової частини НОМЕР_2 щодо офіційного тлумачення положення п. 28 ч. 1 ст. 293 ЦПК у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, яке є обов`язковим для застосування на всій території України, роз`яснено, що особливістю ухвал суду щодо повороту виконання рішення є те, що вони приймаються на стадіях виконання судового рішення і оскаржити їх одночасно  з рішенням суду неможливо. Згідно зі ст. 380 ЦПК питання про поворот виконання вирішує також суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Поворот виконання рішення – це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.
Таким чином, поворот виконання рішення є способом захисту майнових прав сторони, який не може бути застосований у справах, де предметом спору є немайнові права, зокрема право на житло та на проживання у ньому. Тому поворот виконання рішення про виселення шляхом вселення у раніше займане приміщення неможливий, оскільки містить абсолютно протилежну виселенню вимогу – про вселення, яка може бути розглянута лише у позовному провадженні.
Крім того, поворот виконання рішення можливий за будь-якими справами, але за наявності таких умов: 1) щоб позивач отримав від відповідача в порядку виконання рішення майно чи гроші; 2) щоб виконане рішення було скасовано судом вищого рівня повністю чи змінено із задоволенням позовних вимог у меншому розмірі. В усіх інших випадках розгляд питань про повернення стягненого в порядку цивільного судочинства відбуватися не може.
Статті 380, 381 ЦПК України, 2004р. містяться у Розділі УІ ЦПК України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)».
Процедуру проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав визначено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127.
Отже, діючим законодавством України визначено, що вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення – кафе «Вечірнє» за адресою: АДРЕСА_1 ,  та проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення – кафе «Вечірнє» за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , є вимогами немайнового характеру й мають бути розглянути в порядку позовного провадження, а не в порядку передбаченому статтями 380, 381 ЦПК України (2004р.).
Аналізуючи зазначені норми права та правові висновки Верховного Суду, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини, практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, викладені в позовній заяві, колегія суддів вважає, що  суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та передчасно вирішив питання про поворот виконання рішення суду, що призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до пункту п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасуванні ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про поворот виконання судового рішення. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», задовольнити, ухвалу Комінтернівського  районного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про поворот виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2017 року відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 23 травня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік