П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/11534/21	

Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О.В.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 28 жовтня 2021 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                          Танасогло Т.М.,
суддів:                                                   Градовського Ю.М., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування п. 2 протоколу від 03.12.2020р. та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати пункт 22 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 03.12.2020 року №157, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначені та виплаті одноразової грошової допомоги;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії.
В обґрунтування позову позивач вказав, що проходив службу у Збройних Силах України та з 1999 року є інвалідом ІІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. В подальшому, у 2019 році його визнано особою з інвалідністю ІІ групи, у зв`язку із чим ОСОБА_1 позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою про отримання одноразової грошової допомоги, проте, отримав відмову у її виплаті. Між тим, на думку позивача, він має право на отримання одноразової грошової допомоги, що передбачено ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, з огляду на встановлення йому ІІ групи інвалідності.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, мотивуючи відсутністю правових підстав для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою на зазначене судове рішення, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.
В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність відмови відповідача Міністерства оборони України у виплаті одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи, оскільки на думку ОСОБА_1 , право на отримання ним одноразової грошової допомоги, які інвалідом ІІ групи виникло з моменту встановлення йому інвалідності ІІ групи а саме 05.12.2018р. Відтак, оскільки на період встановлення ОСОБА_1 вищої - ІІ групи інвалідності діяв Порядок № 975, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.
18.02.2022р. (вхід.№4800/22) від відповідача у справі надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому посилаючись на правові висновки Верховного Суду у постанові від 30.07.2020р. по справі № 540/2329/18, Міністерство оборони України вказує про хибність доводів скаржника та просить залишити скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, мотивуючи зокрема тим, що первинно втрату працездатності позивача із встановленням ІІІ групи інвалідності зафіксовано 06.09.1999р., а потворний огляд, за наслідками якого позивачу було встановлено більший ступінь непрацездатності, а саме – ІІ групу інвалідності відбувся 17.09.2019р. Оскільки між первинним встановленням інвалідності та повторним оглядом минуло понад два роки, позивач не має права як на отримання одноразової грошової допомоги, так і на її доплату. Міністерство оборони України наголошує у відзиві, що позивач, маючи право на страхову виплату у 1999 році, обмежений у праві на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності. 
Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Згідно до вимог ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Відповідно до витягу із акту огляду МСЕК серії 2-18ОА №061031 від 06.09.1999 (а.с.79), ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №224 від 22.11.1999 (а.с.82), майора ОСОБА_1 , начальника розвідки, звільненого наказом М.О. України - Командувача Сухопутними військами Збройних Сил України від 05.10.1999 №257 з військової служби в запас за пунктом 65 підпунктом в (за станом здоров`я) з 22.11.1999 виключено зі списків частини.
Відповідно до витягу із акту огляду МСЕК серії 2-18ОА №004265 від 29.09.2008 (а.с.80), ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби.
Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК серії 12ААБ №245555 від 08.10.2019 (а.с.81), ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби.
10 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою (а.с.77-78) про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності.
Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки на адресу Міністерства оборони України направив висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги (а.с.76) у якому зазначив, що ОСОБА_1 не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності у             1999 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги та групу інвалідності змінено понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності.
Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки на адресу ОСОБА_1 скерувало лист №206 від 11.01.2021 (а.с.64), яким довів до відома зміст витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №157 від 03.12.2020.
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №157 від 03.12.2020, затвердженого Міністром оборони України  07.12.2020 (а.с.18 та а.с.65), розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги: « 22.Майору в запасі ОСОБА_1 (Одеський ОТЦКСП), якого 22.11.1999 звільнено з військової служби та    06.09.1999 під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (довідка МСЕК серія 2-18ОА №061031 від 06.09.1999), а 17.09.2020 під час повторного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок цієї ж причини (довідка МСЕК серія 12ААБ №245555 від 17.09.2020).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа №1-7/99) до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мати місце.
Заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності в 1999 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.
Крім цього, згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, у разі зміни групи інвалідності доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.
Аналогічна позиція наведена в постановах Верховного Суду від 20.05.2019 справа №2040/5686/188 та від 21.08.2019 справа №806/2187/18.
Заявнику групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності».
Вважаючи протиправною відмову Міністерства оборони України у призначенні одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення ІІ групи інвалідності, позивач звернувся до суду з позовною заявою.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись зокрема на п.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виходив з того, що оскільки з дня встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності (1999 рік) до дня встановлення ІІ групи інвалідності (2019 рік) минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як встановлено ч. 5 ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Приписами ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
В силу вимог ст.41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (надалі – Закон № 2011-ХІІ).
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що 20 грудня 1991 року прийнято Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ, який введено в дію 10 січня 1992 року постановою Верховної Ради України №2012-XII "Про порядок введення в дію Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
З набранням чинності Закону №2011-ХІІ діяла редакція ст. 16 цього Закону, відповідно до якої, військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Редакція ст. 16 Закону №2011-XII, яка діяла на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, передбачала державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Законом №328-V статтю 16 Закону №2011-ХІ викладено в новій редакції, яка діяла з 01 січня 2007 року до 01 січня 2014 року, та якою було введено поняття "одноразова грошова допомога".
Законом України від 04 липня 2012 року №5040-VI "Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців", який набрав чинності 01 січня 2014 року ст. 16 Закону №2011-ХІ викладено в новій редакції та доповнено статтями 16-1-16-4. Ця редакція діяла на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону №2011-ХІ, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Частиною 2 статті 16 Закону №2011-ХІ, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:
- встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті (п. 4);
- встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби (п. 5).
Колегія суддів звертає увагу на те, що вперше порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги запроваджений з 01 січня 2014 року шляхом доповнення Закону №2011-ХІІ статтею 16-3 (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців" від 04 липня 2012 року №5040-VI).
З метою реалізації норм статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013р. №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (надалі – Порядок № 975).
Згідно з п.2 Порядку №975 установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:
- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 року № 1331;
- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Пунктом 3 Порядку №975 (в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:
-у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;
-у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії (далі також - МСЕК).
Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.
Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що інвалідність ІІ групи позивачу встановлено у 2019р., отже саме з цієї дати у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.
При цьому, як вірно зауважив суд першої інстанції, станом на 1999 рік (на момент встановлення позивачу вперше інвалідності ІІІ групи) не існувало правової норми щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги такій категорії військовослужбовців.
На день встановлення ІІ групи інвалідності позивачу діяв Порядок № 975, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.
Тотожна правова позиція за подібних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2021 року у справі № 484/295/17, від 20 вересня 2021 року у справі №240/8153/19.
Згідно з п.8 Порядку № 975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
У відповідності до ч.4 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ, яка набрала чинності з 01 січня       2014 року, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
З наведено можна дійти висновку про те, що приписи частини четвертої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ застосовуються до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2014 року.
Надалі, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII (який набрав чинності з 01 січня 2017 року) частину четверту статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим, яким передбачено: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється». 
Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що абзац перший пункту 4 статті 16-3 Закону 2011-XII та так само й абзац другий пункту 4 статті 16-3 цього ж Закону 2011-XII передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, дворічним строком. Дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності.
Відтак, право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду.
Передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року, а зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після).
Вказаний правовий висновок викладений у постанові судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 240/10153/19.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 грудня 2020 року у справі №1.380.2019.006957 зазначив про таке:
" <…> п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-XII передбачено вирішення питання виплати одноразової грошової допомоги шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували.
Одночасно, цією нормою також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.
Водночас, слід зазначити, що Верховний Суд у справі № 1.380.2019.006957 констатував, що держава, незалежно від завершення цього дворічного строку, зберігає для такої особи всі інші, окрім права на отримання ОГД, гарантії права на соціальний захист, гарантованого, зокрема ч. 5 ст. 17 (держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей) та ст. 46 Конституції України (Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними), які деталізовані в низці Законів України та підзаконних нормативно-правових актах.
Застосовуючи цей підхід до обставин даної справи, колегія суддів ще раз наголошує, що первинно інвалідність ІІІ групи встановлена позивачу 19.08.1999р., а зміна групи на ІІ відбулась у 2019 році. Оскільки між цими подіями минуло понад два роки, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду попередньої інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій справі.
Загалом доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 420/11534/21- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Градовський Ю.М.   Шеметенко Л.П.